Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

Позивач в особі представника [PERSON] 19.06.2023 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.04.2017 слідчим відділом Білгород-Дністровського відділу поліції НП України було розпочато кримінальне провадження №12017160240000840, в якому з 20.11.2017 [PERSON] за версією поліції є підозрюваною у виготовлені та підроблені документів, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, а також у використані завідомо підроблених документів. За час досудового розслідування, постанови слідчого неодноразово скасовувалися слідчим суддею. Незважаючи на закінчення строку на досудове розслідування, рішення про закриття провадження чи звернення до суду з обвинувальним актом ані слідчим, ані прокурором до теперішнього часу прийнято не було. У результаті таких дій і бездіяльності правоохоронних органів, [PERSON] перебуває в стані невизначеності та протягом 4 років за нею безпідставно зберігається статус підозрюваної у вчинені кримінальних злочинів. Усі наведені обставини були встановлені постановою Одеського апеляційного суду у справі №522/11145/20. Однак, систематичне прийняття рішень СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, які не відповідають вимогам КПК України, продовжують здійснюватися відповідачами і до тепер. Слідчий Лозун А.О. 20.01.2022 вкотре виніс постанову про зупинення досудового розслідування, яка в черговий раз була скасована ухвалою слідчого судді від 12.05.2023 по справі №495/2729/17. Також триває протиправна бездіяльність відповідачів, яка полягає у неприйнятті рішення щодо закриття провадження або направлення обвинувального акту. Усі ці обставини спричиняють позивачу моральні та фізичні страждання, які позначили негативні зміни у її повсякденному житті: щоденні думки та переживання про наслідки кримінального переслідування, тривога, фіксованість уваги на проблемі, переживання психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та не стійкий настрій, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.06.2023 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 25.07.2023. До суду 06.07.2023 надійшов відзив від представника Головного управління Національної поліції в Одеській області Симонової Г.М., згідно якого відповідач заперечує проти позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що ухвала слідчого судді не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні положень статтею ЦК України, яке це помилково вважає позивач. Задоволення скарги в рамках кримінального провадження є достатньою сатисфакцією відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Сам факт переживань зазначених позивачкою, якщо таке і мало місце, не підтверджує того, що вони виникли саме через дії органів досудового розслідування та прокуратури. Наведені доводи можуть свідчить про реальну відсутність вказаних позивачем обставин або ж наявність інших причин для переживань, наприклад, у зв`язку з особистими поглядами, особливістю людських факторів, конфліктом з близькими та ін. Презумція наявності моральної шкоди чинним законодавством не закріплена, а позивач не довів жодним доказом наявність моральної шкоди. В цілому не доказано ані наявність шкоди, ані неправомірність дій, ані причинний зв`язок між ними. До суду 10.07.2023 надійшов відзив представника Одеської обласної прокуратури, згідно якого заперечують проти позову, оскільки [PERSON] умисно уникає участі в проведені слідчо-розшукових дій та вживає всі заходи переховування. До місцевої прокуратури матеріали кримінального провадження надійшли 10.09.2020, за результатами чого прокурором прийнято рішення про відкриття матеріалів досудового розслідування, а підозрюваній [PERSON] та її захиснику адвокату Сільницькому І.В. направлено повідомлення про завершення досудового розслідування. [PERSON] та її захисники неодноразово інформувалися про необхідність прибуття до відділу поліції, однак позивачка жодного разу за викликом не прибула. Вказано, що кримінальне провадження зупинено в межах строків досудового розслідування. Позивачем не доведено свої вимоги та підстави відшкодування моральної шкоди. З приводу тривалості досудового розслідування Одеським апеляційним судом постановою від 19.12.2022 стягнуто моральну шкоду на користь позивача. Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області 12.07.2023 подало до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вказують, що належним відповідачем є держава Україна, а не Казначейство чи його територіальний орган. Позовні вимоги заявлені передчасно, адже кримінальне провадження триває. У підготовчому засіданні 25.07.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника Одеської обласної прокуратури Жигун І.В. судом було постановлено перейти до спрощеного провадження розгляду справи, було прийнято до справи подані відповідачами відзиви, в результаті проведеного засідання оголошено перерву до 16.08.2023. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 16.08.2023 розгляд справи було відкладено на 31.08.2023. У судовому засіданні 31.08.2023 проведеному за участі представника позивача Сільницького І.В., представника Одеської обласної прокуратури Жигун І.В. та представника Головного управління Національної поліції в Одеській області Симонової Г.М., було поновлено строк представнику Національної поліції в Одеській області та долучено до справи подані докази, також було відмовлено у задоволенні клопотання представника Одеської обласної прокуратури про закриття провадження у справі. Представник позивача Сільницький І.В., Представник Одеської обласної прокуратури Жигун І.В. та представник Головного управління Національної поліції в Одеській області Симонова Г.М. надали вступне слово. Представник позивача підтримав позовні вимоги, представники відповідачів заперечували проти позову. У зв`язку зі спливом часу та необхідністю ознайомлення з долученими доказами, у судовому засіданні було оголошено перерву до 03.10.2023. У судовому засіданні 03.10.2023 проведеному за участі представника позивача Сільницького І.В., представника Одеської обласної прокуратури Жигун І.В., відмовлено у задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції в Одеській області про відкладення розгляду справи, були дослідженні письмові докази. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що провадженні слідчого відділу Білгород-Дністровського відділу поліції Національної поліції України перебуває кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12017160240000840 від 05 квітня 2017 року за підозрою [PERSON] за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 358 та ч. 4 ст. 358 КК України. Одеським апеляційним судом переглянуто справу №522/11145/20 за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Прокуратури Одеської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування та прокуратури та постановою від 19.12.2022 задоволено частково апеляційну скаргу представника [PERSON] , скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.09.2022 та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди 3\~000 грн. Одеський апеляційний суд зазначив: «Ураховуючи викладені обставини, а саме: строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017160240000840 від 05 квітня 2017 року закінчився наприкінці жовтня 2018 року; на час\~звернення позивачки\~до суду\~з цим\~позовом досудове розслідування не завершено і процесуальне рішення, передбачене ст. 283 КПК України, не прийнято; встановлення порушення права [PERSON] на справедливий розгляд справи в розумні строки без необґрунтованих затримок; надмірна тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017160240000840 від 05 квітня 2017 року, в якому позивачка мала статус підозрюваної, неодноразове прийняття слідчим СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області постанов про зупинення досудового розслідування, які не відповідали вимогам КПК і скасовувалися судом, що свідчить про протиправну бездіяльність СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, колегія суддів вважає доведеною наявність моральної шкоди спричиненої позивачу у вигляді душевних страждань, які вона зазнала» (а.с.52-62). Позивач вказує на продовження систематичного порушення прав [PERSON] та до сих пір не прийняття рішення про закриття кримінального провадження чи направлення обвинувального акту до суду. Тому, судом розглядаються обставини, які не були враховані та виникли після розгляду справи №522/11145/20. 10 вересня 2020 року Білгород-Дністровський районний відділ поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області склав повідомлення захиснику підозрюваної [PERSON] про завершення досудового розслідування, вказано, що зібраних доказів достатньо для складення обвинувального акта (а.с.160). 05 жовтня 2020 року Білгород-Дністровський районний відділ поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області склав повідомлення захиснику підозрюваної [PERSON] про завершення досудового розслідування, вказано, що зібраних доказів достатньо для складення обвинувального акта (а.с.161). 02 березня 2021 року Білгород-Дністровський районний відділ поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області склав повідомлення захиснику підозрюваної Будько О.О. про завершення досудового розслідування, вказано, що зібраних доказів достатньо для складення обвинувального акта (а.с.159). Постановою Білгород-Дністровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області від 20 січня 2022 року було зупинено досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР №12017160240000840 від 05.04.2017, за підозрою [PERSON] у скоєнні нею кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 358, ч.4 ст. 358 КК України, оголошено підозрювану [PERSON] в розшук (а.с.23-25). Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.05.2023 у справі №495/2729/17 було поновлено адвокату Сільницькому І.В. в інтересах [PERSON] строк на оскарження постанови та задоволено скаргу адвоката, скасовано постанову слідчого СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області Лозун А.О. від 20.01.2022 про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12017160240000840 від 05.04.2017 та оголошення підозрюваної [PERSON] в розшук (а.с.26-34). Ухвала мотивована тим, що строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017160240000840 від 05 квітня 2017 року закінчився 25 жовтня 2018 року, тому зупинення 20 січня 2022 року досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017160240000840 від 05.04.2017 року та оголошення підозрюваної [PERSON] в розшук суперечить нормам КПК України, оскільки відновлення досудового розслідування після його завершення у кримінальному провадженні, у якому сплили строки досудового розслідування, що не підлягають поновленню, є незаконним та суперечить чинному КПК України. Згідно ч.2 ст. 283 КПК України прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: 1) закрити кримінальне провадження; 2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Відповідачі не надали доказів вчинення дій на виконання ст. 283 КПК України, що свідчить про те, що досудове розслідування не закінчено. Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до загальних підстав відшкодування шкоди, передбачених частиною другою статті 1167, статтями 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб. Вимога ефективності судового захисту кореспондується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року пункт 64) ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, де, зокрема, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (справа «Рисовський проти України» рішення від 20 жовтня 2011 року пункти 86, 89, справа «Антоненков та інші проти України» рішення від 22 листопада 2005 року пункт 71). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про завдання моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», де ЄСПЛ послався на своє рішення у справі Бурдова № 2, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди». Аналогічна позиція викладена ЄСПЛ у справі «Ромашов проти України» рішення від 27 липня 2004 року, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу. Звертаючись до суду з позовом позивачка просила стягнути на її користь з Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 100 000 грн зазначивши, що незважаючи на закінчення строків судового розслідування, стороною обвинувачення до теперішнього часу не прийнято рішення про його завершення, що призводить до порушення прав [PERSON] на розумні строки тривалості провадження , що спричиняє їй моральну шкоду. При розгляді справи №522/11145/20 Одеським апеляційним судом враховані періоди кримінального провадження до середини 2020 року. З середини 2020 року по теперішній час, [PERSON] залишається підозрюваною в кримінальному провадженні, досудове розслідування не закінчено, адже кримінальне провадження не закрито, обвинувальний акт до суду не направлено. На спростування таких обставин, відповідачі доказів не представили, що свідчить про те, що позивачка [PERSON] знову три роки перебуває у невизначеному стані, що спричиняє моральних страждань. Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості». У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, вищевикладене свідчить про те, що порушення права [PERSON] на справедливий розгляд справи в розумні строки триває, досудове розслідування не закінчено і процесуальне рішення, передбачене ст. 283 КПК України, не прийнято, слідчим знову виносилася постанова про зупинення кримінального провадження та оголошення підозрюваної в розшук, яка була скасована Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області, що свідчить про продовження протиправної бездіяльності СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області. Як вказує позивача, усі ці обставини спричиняють позивачу моральні та фізичні страждання, які позначили негативні зміни у її повсякденному житті: щоденні думки та переживання про наслідки кримінального переслідування, тривога, фіксованість уваги на проблемі, переживання психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та не стійкий настрій, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення. Суд погоджується з доводами позивача, що такий тривалий строк досудового розслідування та перебування в невизначеному стані спричиняє моральні страждання та не приймає до уваги доводи відповідача про те, що такі моральні страждання можуть завдаватися іншими життєвими обставинами. Однак, розмір моральної шкоди оцінений позивачем у розміру 100\~000 грн, на переконання суду, є завищеним та не відповідає обставинам завдання моральної шкоди. З урахуванням характеру й глибини заподіяних [PERSON] моральних страждань, тривалості та неефективності здійснення досудового розслідування, в якому позивач є підозрюваною, а також засад розумності та справедливості, суд вважає за доцільне стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 1 000 грн компенсації моральної шкоди. Посилання Головного управління Національної поліції в Одеській області на те, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження та їх скасування не є підставою для відшкодування моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки в цій справі правовою підставою для відшкодування моральної шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а тривалість досудового розслідування. Слід також вказати, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Таким чином, суд дійшов висновку, що слід частково задовольнити позов [PERSON] , адже неправомірною бездіяльністю відповідачів, спричинено позивачу моральну шкоду, яку суд оцінює у розмірі 1 000 грн.

Outcome: partial