Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] у якому просив суд виселити відповідачів з кімнати № [NUMBER] гуртожитку Національного університету оборони України за адресою: [ADDRESS] , будівля № [NUMBER] , військове містечко № [NUMBER] , без надання іншого жилого приміщення в гуртожитку. В обґрунтування позову вказує, що у 2002 році відповідачі без достатніх на те правових підстав зайняли спірну кімнату № [NUMBER] у гуртожитку університету. Зазначає, що на час зайняття кімнати № [NUMBER] у гуртожитку університету [PERSON] та члени його сім`ї не навчалися, військову службу не проходили, не були пов`язані з університетом трудовими відносинами, рішення про вселення в спірну кімнату не приймалося, ордер на вселення не видавався, договір найму не укладався, за місцем проживання відповідачі не зареєстровані. Посилається, що [PERSON] та члени його сім`ї зайняли спірну житлову площу на підставі листа заселення № 276 від 27.05.2002 та по цей час без достатніх правових підстав утримують її. Стверджує, що неправомірне утримання спірної кімнати перешкоджає університету використовувати її за призначенням - для забезпечення військовослужбовців та працівників університету. Вказує, що відповідачі були повідомлені про необхідність добровільного звільнення займаного приміщення, проте до цього часу займану житлову площу не звільнили. Зазначає, що відповідачі забезпечені жилим приміщенням за рахунок Міністерства оборони України, оскільки відповідно до листа начальника Київського квартирно-експлуатаційного управління від 06.03.2018 № 303/25-1330 [PERSON] у м. Івано-Франківськ утримує двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Посилається, що спірне житлове приміщення перебуває на балансі позивача. З урахуванням викладеного вище, просив суд позовні вимоги задовольнити. 23.06.2018 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 23.06.2018 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні у порядку загального позовного провадження. 03.07.2018 відповідачем [PERSON] було подано до суду пояснення у справі у якому останній вказував про відсутність підстав для відкриття провадження у даній справі. 10.08.2018 позивачем було подано до суду заяву про зміну предмету позову та позовну заяву у новій редакції у якій останній вказав, що відповідачі зайняли спірну житлову площу оскільки навчалися у НУОУ та заселилися у травні 2002 року на підставі листа-заселення, а тому останні підлягають виселенню у відповідності до вимог ч. 1 ст. 132 ЖК України. 27.09.2018 відповідачем [PERSON] було подано апеляційну скаргу на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києві від 23.06.2018. Постановою Київського апеляційного суду від 10.12.2018 апеляційну скаргу [PERSON] було відхилено, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києві від 23.06.2018 залишено без змін. 17.10.2018 відповідачем [PERSON] було подано до суду клопотання про витребування доказів. 17.10.2018 відповідачем [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечує. Своє заперечення мотивує тим, що він з 2000 року разом зі свою дружиною та сином проживають у спірному приміщенні. Вказує, що у зв`язку із переведенням його у 2002 році на службу до Генерального штабу Збройних Сил України, який також входить до структури Міністерства оборони України та незабезпеченням його житлом, останній разом зі свою родино залишилися проживати у спірному приміщенні. Зазначає, що згідно з наказом Міністерства оборони України № 1134 від 16.12.2004 він був звільнений у запас із направленням на облік за останнім місцем роботи Солом`янський районний у м. Києві військовий комісаріат та залишенням на квартирному обліку із правом позачергового отримання житла за рахунок Міністерства оборони України у Київському військовому гарнізоні. Вказує, що спірне приміщення є його єдиним місцем проживання, а Міністерства оборони України не виконало перед ним наявних зобов`язань щодо квартирного забезпечення, які передбачались при звільненні. Зазначає, що жоден із долучених до позовної заяви доказів не може бути достовірним оскільки він не завірений у відповідності до вимог чинного законодавства. Посилається, що НУОУ не є правонаступником НАОУ, а тому останній не наділений правом на звернення із даним позовом до суду. Стверджує, що позивачем не було надано жодного достовірного та належного доказу, який підтверджував би факт наявності у нього повноважень розпорядника та/або балансоутримувача гуртожитку. Вказує, що він належить до категорії осіб, виселення яких неможливе без надання іншого жилого приміщення. З урахуванням викладеного вище просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 22.10.2018 позивачем було подано до суду відповідь на відзив у якому наведені ті ж доводи, що і уточненій позовній заяві. 28.02.2019 відповідачем [PERSON] було апеляційну скаргу на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києві від 23.06.2018. Ухвалою Київського апеляційного суду від 26.04.2019 у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києві від 23.06.2018 було відмовлено. 10.06.2019 [PERSON] було подано до суду клопотання про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 11.06.2019 [PERSON] було подано до суду позовну заяву третьої особи яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 11.06.2019, яка занесена до протоколу судового засідання, у залученні до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.06.2019 було частково задоволено клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.11.2022 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 25.01.2023 відповідачем [PERSON] було подано до суду клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] 25.01.2023 відповідачем [PERSON] було подано до суду клопотання про доручення доказів. 08.02.2023 відповідачем [PERSON] було подано до суду клопотання про доручення доказів. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 03.08.2023 було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача-2 про закриття провадження у справі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник, відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували та просили суд відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1089 «Про реорганізацію Національної академії оборони України» Національний університет оборони України є правонаступником Національної академії оборони України. Указом Президента України від 22 лютого 2013 року № 85/2013 було присвоєно Національному університету оборони України ім`я Івана Черняховського і надалі іменувано його - Національний університет оборони України імені Івана Черняховського. Указом Президента України Зеленського В.О. від 16.06.2023 № 335/2023 було визнано таким, що втратив чинність Указ Президента України від 22.02.2013 № 85/2013 «Про присвоєння імені Івана Черняховського Національному університету оборони України». Відповідно до листа-заселення начальника Національної академії оборони України від 27 травня 2002 року підполковнику [PERSON] дозволено заселення у гуртожиток, а саме у кімнату № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] (наразі [ADDRESS] , будівля № [NUMBER] , військове містечко № [NUMBER] ), склад сім`ї 3 особи. У травні 2002 року на підставі вищевказаного листа-заселення відповідачі вселились у спірне житлове приміщення. Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР та Положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27.04.2015 № 84 встановлено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті міських (крім міст Києва та Севастополя), районних у містах рад, районних у місті Києві та Севастополі державних адміністрацій. Норми ч. 2 ст. 128 ЖК України передбачають, що житлова площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Стаття 129 ЖК України встановлює, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення. Згідно із частиною другою статті 128, статті 129 ЖК Української РСР, частини першої пункту 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. В матеріалах справи міститься копія попередження Національного університету оборони України №182/7/420/191 від 22 лютого 2018 року про звільнення житлового приміщення, яке було отримано відповідачем-1 23.02.2018. Судом встановлено, що гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , перебуває на балансі Національного університету оборони України згідно розпорядження Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 28 вересня 2007 року № 1831. Відповідно до витягу із Наказу Міністра оборони України № 293 від 21 червня 2002 року, підполковника [PERSON] призначено старшим офіцером відділу організації зв`язку (проводового, радіорелейного) головного управління зв`язку і автоматизованих систем управління військами Генерального Штабу Збройних Сил України. Даним наказом також зафіксовано факт закінчення у червні 2002 року [PERSON] факультет (підготовки фахівців оперативно-тактичного рівня) Національної академії оборони України. Відповідно до витягу із Наказу Міністра оборони України № 1134 від 16 грудня 2002 року, підполковника [PERSON] звільнено у запас з військової служби за п.п. «б» п. 67 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України. Згідно із Довідкою № 22022 від 27.02.2018 полковник запасу [PERSON] перебуває на квартирному обліку у ЖК гарнізону м. Києва з 19.02.2003. Тобто, під час судового розгляду було встановлено, що на час вселення до спірного приміщення [PERSON] був офіцером Збройних Сил України та проходив навчання на факультеті (підготовки фахівців оперативно-тактичного рівня) Національної академії оборони України. Після закінчення навчання відповідно до Наказу Міністра оборони України № 293 від 21 червня 2002 року в порядку просування по службі [PERSON] був призначений на посаду у військовому гарнізоні в м. Києві, де і проходив службу старшим офіцером відділу організації зв`язку (проводового, радіорелейного) головного управління зв`язку і автоматизованих систем управління військами Генерального Штабу Збройних Сил України та прожовжив проживати разом із сім`єю у спірній кімнті гуртожитку уже як військовослужбовець Генерального Штабу Збройних Сил України. Будь-яких питань про звільнення відповідачами займаної кімнати після закінчення [PERSON] навчання на факультеті (підготовки фахівців оперативно-тактичного рівня) Національної академії оборони України позвиачем не порушувалося аж до 2010 року (зверення до суду із позовом про виселення справа № 2-4298/2010, яка була залишена без розгляду), а тому суд вважає доведеним той факт, що позивач погодився на проживання відповідача [PERSON] разом із сім`єю у спірній кімнаті гуртожитку як військовослужбовця Генерального Штабу Збройних Сил України з 21 червня 2002 року. Згідно абзацу 1 пункту 5.1 Інструкції № 737 гуртожитки призначені для тимчасового проживання курсантів (слухачів) і військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, та офіцерського складу під час навчання у військових навчальних закладах Міністерства оборони України або проходження ними військової служби». Посилання позивача на ту обставину, що відповідно до листа т.в.о. начальника ККЕУ [PERSON] утримує у м. Івано-Франківську двокімнатну квартиру [ADDRESS] , судом оцінюється критично, оскільки згідно із Довідкою № 22022 від 27.02.2018 полковник запасу [PERSON] перебуває на квартирному обліку у ЖК гарнізону м. Києва з 19.02.2003. Перебування відповідача на квартирному обліку у ЖК гарнізону м. Києва з 19.02.2003 свідчить про незабезпечення його житлом станом на день надання такої довідки. Будь-яких належних доказів того, що відповідачу передано у користування у м. Івано-Франківську двокімнатну квартиру [ADDRESS] , окрім вищезгаданого листа, матеріали справи не містять та позивачем не надано. Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Як указує Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому підлягає встановленню, чи вважатиметься виселення позивача та членів його сім`ї з кімнати у гуртожитку без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Суд встановив, що вселення [PERSON] у кімнату відбулось як військовослужбовця Збройних Сил України, який проходив службу старшим офіцером відділу організації зв`язку (проводового, радіорелейного) головного управління зв`язку і автоматизованих систем управління військами Генерального Штабу Збройних Сил України, відповідно до листа заселення, виданого Начальником Національної академії оборони України генерал-полковником [PERSON] , на час вселення відповідач діяв правомірно та дій щодо вселення в гуртожиток без дозволу підприємства-роботодавця чи певного уповноваженого ним органу не вчиняв. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. З матеріалів справи убачається, що [PERSON] разом зі своєю родиною проживав у наданому йому житловому приміщенні з 2002 року, тобто на час звернення позивача до суду з вимогою виселення, більше 16 років, що у розумінні статті 8 Конвенції є триваючим зв`язком особи з конкретним місцем постійного проживання та достатньою підставою для того, щоб уважати таке житло належним [PERSON] . Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом. Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним. Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2018 у справі № 554/4456/17). Таким чином, суд встановивши, що [PERSON] разом з сім`єю в кількості трьох осіб вселився до кімнати № [NUMBER] гуртожитку Національного університету оборони України за адресою: [ADDRESS] (наразі [ADDRESS] , будівля № [NUMBER] , військове містечко № [NUMBER] ), з підстав, що не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час користувався та і наразі користується цим житлом - протягом 21 року, перебуває на квартирному обліку та станом на час вселення був військовослужбовцем, який проходив службу у Збройних Силах України, дійшов висновку, що право користування позивача вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому виселення позивача із спірної житлової кімнати та без надання іншого житла є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачем не було доведено підстав для виселення відповідачів із займаного приміщення, що є процесуальним обов`язком заявника, суд дійшов про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. З урахуванням викладеного вище, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Враховуючи ту обставину, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, тому у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підстави для стягнення з відповідачів сплаченого позивачем судового збору відсутні.

Outcome: dismissed