Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. 08.08.2023 року до Монастириського районного суду Тернопільської області надійшла вказана позовна заява з доданими до неї документами. Так, [PERSON] (далі - позивач) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення аліментів на утримання дитини: дочки - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 6000 гривень, на дитину щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.02.2014 року в Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Монастириського районного управління юстиції у Тернопільській області сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №04. За час перебування в шлюбі в подружжя народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Позивач в позовній заяві зазначає, що з моменту припинення фактичних сімейних відносин відповідач участі у вихованні дітей не приймає, не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, попри те, що він є працездатною, здоровою особою, працює за межами України та отримує заробітну плату, інших утриманців не має, що надає йому можливість утримувати дитину, а тому пропонує стягувати аліменти в твердій грошовій сумі. ІІ. Процесуальні рішення в справі. Ухвалою судді Монастириського районного суду Тернопільської області від 14.08.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. ІІІ. Позиції сторін. Позивач, посилаючись на ст. 182, ст. 184 СК України просить суд стягувати з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі щомісяця, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте через канцелярію суду подала заяву в якій просить розгляд справи проводити без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча судом вживались заходи для належного повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи за останнім відомим суду місцем реєстрації (проживання), про причини неявки суд не повідомив, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався та суду його не надіслав. Згідно з п.1 ч. 3, ч. 4 ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд, дослідивши матеріали справи не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що 22.02.2014 року в Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Монастириського районного управління юстиції у Тернопільській області сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №04, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 22.02.2014 року. За час перебування в шлюбі в подружжя народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №78, яка згідно позовної заяви на даний час проживає з позивачем та підтверджується Витягом №435 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб по [ADDRESS] . Згідно вищезазначеного свідоцтва про народження, батьками [PERSON] є [PERSON] (батько) - відповідач по справі та [PERSON] (мати) - позивач по справі. З матеріалів справи та наданих позивачем даних встановлено, що сторони по справі на даний час разом не проживають, місце перебування (роботи) відповідача невідоме. V. Джерела права й акти їх застосування. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Приписами ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року №3111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27.11.1992 року, №250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем заявлений позов про стягнення з відповідача в користь позивача аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Згідно до положень ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Одним із способів захисту інтересів дитини є його фінансове утримання після розлучення. Аліментні зобов`язання виникають з моменту народження дітей - до їх повноліття (18 років або до 23 років, у окремих випадках). У відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1.Стан здоров`я та матеріальне становище дитини. В матеріалах справи відсутні відомості про стан здоров`я дитини, її матеріальне становище та позивачем дана інформація суду не була надана 2.Стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. В матеріалах справи відсутні відомості про не задовільний стан здоров`я відповідача та його матеріальне становище. Суд не бере до уваги твердження позивача про те, що відповідач перебуває за межами України, працює та отримує заробітну плату так як підтверджуючі відомості в матеріалах справи відсутні та позивачем дані докази суду не надані. Також в матеріалах справи відсутні відомості про наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Так, на час прийняття рішення судом мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить: для дітей віком від 6 до 18 років - 2833 грн, а у віці до 6 років - 2272 грн який може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів, що підлягає доказуванню. Виходячи з цього, 50% мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину від 01.01.2023 року: для дітей віком від 6 до 18 років - 1416,50 грн, а для дітей віком до 6 років - 1136 грн. В зв`язку з наведеним, суд вважає необґрунтованим та недоведеним з боку позивача розмір аліментів - в твердій грошовій сумі 6000 грн на дитину щомісяця, оскільки позивачем не доведено отримання прибутку (заробітної плати) відповідачем. Окрім цього суд зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст. 185 Сімейного кодексу України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою, тощо. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Окрім зазначеного, відповідно до вимог чинного законодавства, обов`язок по утриманню дитини покладено у рівній мірі на обох батьків з урахуванням дотримання балансу відповідних їх прав та обов`язків так як визначаючи до стягнення з батька на дітей аліменти в сумі 6000 грн, позивач повинна мати готовність та довести свою можливість виділяти на забезпечення дитини таку ж суму щомісячно. VІ. Висновки за результатами розгляду справи. Враховуючи матеріальне становище сторін, а саме відсутність відповідних даних, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості, виправдання дійсними потребами дітей у розвитку, приймаючи до уваги те, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, беручи до уваги розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щорічні потреби дітей, які з віком постійно зростають, що в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживають діти, на їх утримання, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду та відпочинку, які є загальновідомими та не потребують доказування, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 3000 грн, щомісячно але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття вважаючи що такий їх розмір буде достатнім для задоволення розумних матеріальних потреб дитини, що з огляду на встановлені в судовому засіданні обставини буде відповідати вимогам закону та буде достатнім для гармонійного розвитку дитини та захистить її права. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки з позовом до суду позивач звернулася 08.08.2023 року аліменти підлягають стягненню з цієї дати та до досягнення дитиною повноліття. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. VІІ. Судові витрати. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання до суду позову про стягнення аліментів. Приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, такі судові витрати стягуються з другої сторони. Отже, з відповідача - [PERSON] слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 1073 грн 60 коп.

Outcome: partial