Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-05 00:00:00

28 листопада 2019 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом і за законом, визнання права власності у порядку спадкування за заповітом і за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння. Свої вимоги мотивують тим, що [INFO] помер позивачів та відповідача [PERSON] спільний батько - [PERSON] , який до дня своєї смерті постійно проживав та був зареєстрований у місті Бориславі Львівської області. [PERSON] складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О. 02 лютого 1993 року за реєстровим № 276, у якому [PERSON] заповідано 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями на [ADDRESS] , а позивачам - по 1/4 частині цього нерухомого майна. Автомобіль марки ВАЗ - 21063, 1984 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , грошовий вклад з нарахуваннями на рахунку № [NUMBER] ТВБВ філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», предмети домашньої обстановки і вжитку, що знаходяться у житловому будинку [ADDRESS] , заповідано дітям у рівних частинах. Решта спадкового майна, зокрема, 1/2 частина житлового будинку на [ADDRESS] , заповітом не охоплена і є предметом спадкування за законом. Позивачі вважають себе такими, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР спадщину батька прийняли, оскільки в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини ( [INFO] ) вони фактично вступили в управління і володіння спадковим майном. Зокрема, позивач [PERSON] у серпні 1996 року вселився у спадковий житловий будинок [ADDRESS] , провів у ньому ремонтні роботи та постійно проживав у будинку разом зі своєю сім`єю без реєстрації до січня 2002 року, а з лютого 2007 року у будинок за його згодою вселилися батьки дружини. У нього також наявні оригінали документів щодо спадкового майна. Позивачка [PERSON] в період шести місяців після смерті батька була постійно прописана і проживала у спадковому будинку на [ADDRESS] . Крім того, у неї знаходиться оригінал правовстановлюючого документа на вказане спадкове нерухоме майно. Відповідач [PERSON] на час відкриття спадщини [PERSON] ( [INFO] ) був неповнолітнім. Проживав разом із матір`ю - [PERSON] , окремо від батька. [PERSON] як законний представник неповнолітнього сина будь-якої з дій, передбачених ст. 549 ЦК УРСР і спрямованих на прийняття від імені та в інтересах неповнолітнього сина спадщини батька, не вчинила, а безумовної підстави прийняття спадщини неповнолітніми до 01 січня 2004 року законодавство не містило. У той й же час, 23 листопада 2018 року приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Фірманом Б.І. відповідачу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 846 на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на [ADDRESS] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 листопада 2018 року, індексний номер 44226150, приватний нотаріус Бориславського міського нотаріального округу Фірман Б.І.; номер запису про право власності 29086463) та свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 847 на іншу 1/2 частину цього нерухомого майна (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 листопада 2018 року, індексний номер 44226150, приватний нотаріус Бориславського міського нотаріального округу Фірман Б.І.; номер запису про право власності 29086489). Вищезазначені свідоцтва про право на спадщину за заповітом і за законом приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Фірмана Б.І. від 23 листопада 2018 року за №№ 846, 847 позивачі вважають незаконними, оскільки вони видані особі, яка не мала права на спадкування, і позбавляють їх права на спадковий житловий будинок. 15 січня 2019 року між відповідачами [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Василевич О.Р. за реєстровим № 22 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15 січня 2019 року, індексний номер 45061469, приватний нотаріус Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р.; номер запису про право власності 29862941), письмову згоду на укладення якого надано дружиною [PERSON] - [PERSON] . У спірному будинку відповідач [PERSON] 23.04.2019 зареєстрував своє та своєї малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , місце проживання у будинку [ADDRESS] , хоча це нерухоме майно у його фактичному користуванні не перебуває. Позивачі вважають, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на [ADDRESS] вибув з володіння позивачів не з їхньої волі і придбаний [PERSON] за відплатним договором купівлі-продажу від 15 січня 2019 року за № 22 в особи, яка не мала права його відчужувати ( [PERSON] ), а тому підлягає витребуванню від [PERSON] як добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України. У зв`язку з вищенаведеним, просили встановити факт прийняття позивачами спадщини батька [PERSON] , який помер [INFO] у м. Бориславі Львівської області; визнати недійсними видані 23.11.2018 на ім`я [PERSON] приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Фірманом Б.І. свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 846 та свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 847, і скасувати рішення приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Фірмана Б.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 листопада 2018 року, індексний номер 44226150, та записи про проведену державну реєстрацію права власності №№ 29086463, 29086489; визнати за позивачами право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на [ADDRESS] : по 1/4 частині за кожним - в порядку спадкування за заповітом та по 1/4 частині за кожним - в порядку спадкування за законом після батька [PERSON] ; визнати за кожним по 1/4 частині у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після батька [PERSON] ; витребувати від [PERSON] на користь позивачів житловий будинок [ADDRESS] та стягнути на їхню користь з відповідачів понесені у справі судові витрати. Ухвалою судді Бориславського міського суду від 29 листопада 2019 року задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт (заборону відчуження) на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , державну реєстрацію права власності на який здійснено за відповідачем [PERSON] на підставі рішення приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15 січня 2019 року, індексний номер 45061469; номер запису про право власності 29862941; договір купівлі-продажу житлового будинку від 15 січня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Василевич О.Р. за реєстровим № 22, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1702770846103; заборонено приватному нотаріусу Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Фірману Б.І. видачу свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачу [PERSON] на частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , які належали [PERSON] (помер [INFO] ) на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О. 19 лютого 1970 року за реєстровим № 333, зареєстрованого у Дрогобицькому міжміському бюро технічної інвентаризації 02 лютого 1994 року у книзі № 19 за № 2807, рішення Дрогобицького міського народного суду Львівської області від 15 серпня 1991 року по справі № 2-30 та ухвали судового засідання Бориславського міського суду Львівської області від 02 грудня 1993 року. Ухвалою судді Бориславського міського суду від 15 січня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі, визначено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено підготовче засідання. Ухвалою судді Бориславського міського суду від 20 березня 2020 року задоволено клопотання представника позивачів - адвоката Бабич І.А. та витребувано у приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Фірмана Б.І. належно засвідчену копію спадкової справи № 47/2018 (номер у Спадковому реєстрі 63096977), відкритої після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; витребувано у приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Василевич О.Р. належно засвідчені копії договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 15 січня 2019 року за реєстровим № 22, та усіх документів, пов`язаних із вчиненням цієї нотаріальної дії. 27 вересня 2020 року на виконання ухвали суду від приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Василевич О.Р. надійшли належно засвідчені копії матеріалів щодо договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 15.01.2019 за реєстровим № 22. Ухвалою суду від 20 травня 2023 року підготовче провадження у справі закрито і призначено справу до судового розгляду по суті. 27 вересня 2023 року на виконання ухвали суду від приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Фірмана Б.І. надійшли належно засвідчені копії документів спадкової справи № 47/2018 (номер у Спадковому реєстрі 63096977) [PERSON] (помер [INFO] ). У судове засідання 06 жовтня 2023 року позивачка [PERSON] , належно повідомлена про день та час розгляду справи, не з`явилася без повідомлення причин неявки. У судовому засіданні представник позивачів адвокат Бабич І.А. не заперечила щодо розгляду справи за відсутності позивачки [PERSON] , позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задоволити з підстав, викладених у ньому. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав; був допитаним у судовому засіданні як свідок. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, а також - через оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України», в судове засідання не з`явився без поважних причин. Про розгляд справи відносно себе йому відомо, оскільки відповідач був присутній у підготовчому засіданні 20.05.2021, 24.06.2021. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи за зареєстрованою адресою місця проживання, а також - через оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України», в судове засідання не з`явився без поважних причин. Про розгляд справи йому відомо, оскільки відповідач був присутній у підготовчому засіданні 13.02.2020, 07.10.2021. Відповідачі відзивів на позов не подали. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи стороною позивачів, суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч. 3 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Інші учасники справи в судове засідання не прибули, хоча були належно повідомлені про час та місце розгляду справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Василевич О.Р. направила до суду заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутності, при вирішенні справи покладається на думку суду. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Фірмана Б.І. надійшов лист , у якому він просить розглянути справу без його участі, при вирішенні справи покладається на думку суду. Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області (як органу опіки і піклування), Г.Подставек поступив лист, про розгляд справи у відсутності представника. При вирішенні справи покладається на думку суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] про причини своєї неявки в судове засідання не повідомила. Пояснення щодо позову не надала. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти справу в суді, розгляд якої проводиться у відкритому судовому засіданні. Відповідачі неодноразово повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи за їх зареєстрованими місцями проживання, що підтверджується судовими повістками, скерованими за адресами останніх, та викликами через оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства, як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши наявні у справі докази, опитавши свідків, суд дійшов висновку, що вимоги позивачів обґрунтовані, відповідають вимогам закону, а тому підлягають задоволенню, з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи спір, суд встановив, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.09.2017, виданого Бориславським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Львівській області (актовий запис № 303 від 23.07.2017). Позивачі [PERSON] , [INFO] (до зміни імені і прізвища - [PERSON] ), [PERSON] , [INFO] , є дітьми [PERSON] від шлюбу з [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.12.1975, виданого Бориславським міським відділом ЗАГС Львівської області (актовий запис № 567 від 11.12.1975); свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 09.11.2000, виданого відділом РАГС Трускавецької міської ради Львівської області (актовий запис за № 106 від 09.11.2000); засвідченого перекладу легалізованого підтвердження повідомлення про зміну імені Податкового управління м. Берген від 28.12.2018; повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.12.1995, виданого відділом ЗАГС Бориславського міськвиконкому Львівської області (актовий запис № 444 від 11.12.1965). Відповідач [PERSON] , [INFO] , є спільним сином [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.03.1988, виданого Бориславським міським відділом ЗАГС Львівської області, яка знаходиться у матеріалах спадкової справи № 47/2018 (номер у Спадковому реєстрі 63096977), відкритої 04.10.2018 приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Фірманом Б.І. після смерті [PERSON] . Відповідно до розпорядження [PERSON] , зробленого на випадок смерті у заповіті, посвідченому державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О. 02.02.1993, зареєстрованому у реєстрі за № 276, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на [ADDRESS] , ним заповідано дітям: синові [PERSON] - 1/2 частину, а позивачам - по 1/4 частині; автомобіль марки ВАЗ - 21063, 1984 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , грошовий вклад з нарахуваннями, який знаходиться на рахунку № [NUMBER] ТВБВ філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», предмети домашньої обстановки і вжитку, що знаходяться у житловому будинку [ADDRESS] , заповідано дітям у рівних частинах. Вищезазначені автомобіль марки ВАЗ - 21063, державний номерний знак [NUMBER] , та грошовий вклад на рахунку № [NUMBER] ТВБВ філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» у спорі не перебувають. Житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 56, 5 кв. м, житловою площею 33,2 кв. м, до якого відносяться: погріб «пг», сараї «В», «Д», огорожа з металевої сітки «1»; належав спадкодавцю на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О. 14.01.1992 за реєстровим № 60, зареєстрованого у Дрогобицькому міжміському бюро технічної інвентаризації 28.01.1992 у книзі № 14 за № 2400, копія якого знаходиться у матеріалах цивільної справи, а оглянутий в судовому засіданні оригінал - у позивача [PERSON] . Крім цього, спадкодавцю [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О. 19.02.1970 за реєстровим № 333, зареєстрованого у Дрогобицькому міжміському бюро технічної інвентаризації 02.02.1994 у книзі № 19 за № 2807, та рішення Дрогобицького міського народного суду Львівської області від 15.08.1991 по справі № 2-30, ухвали судового засідання Бориславського міського суду Львівської області від 02.12.1993 належала частина житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 128,9 кв. м, житловою площею 66,9 кв. м, до якого відносяться: погріб «пг», сараї «В», «Д», огорожа з металевої сітки «1». Оглянуті в судовому засіданні оригінали правовстановлюючих документів на це спадкове майно, копії яких долучені до матеріалів справи, знаходяться у позивачки [PERSON] . При цьому частина житлового будинку [ADDRESS] до складу заповіданого майна не включена, то вона підлягає успадкуванню за законом. Із матеріалів спадкової справи № 47/2018 (номер у Спадковому реєстрі 63096977), відкритої після смерті [PERSON] , вбачається, що спадкодавець на момент своєї смерті ( [INFO] ) у зареєстрованому шлюбі не перебував. Таким чином, до кола спадкоємців [PERSON] як за заповітом, так і за законом першої черги, входять його діти: позивачі [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] . Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. За положеннями статті 15 ЦК України об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відносини спадкування після [PERSON] , спадщина якого відкрилася до 01.01.2004 (29.07.1996), регулюються правилами Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), з приводу чого відповідне роз`яснення міститься у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Частиною 1 статті 534 ЦК УРСР передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР). Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, яким відповідно до ст. 525 ЦК УРСР визнається день смерті спадкодавця. При цьому, відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка була затверджена наказом Міністерства юстиції України N 18/5 від 14.06.94, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 07.07.1994 за N 152/361 (наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України N 20/5 від 03.03.2004), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). Під фактичним вступом у володіння спадковим майном розуміються будь-які дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню й використанню цього майна, підтриманню його в належному стані, сплаті податків, страхових внесків, інших платежів, стягнення плати за оренду житлового будинку з наймачів, що мешкають у будинку за договором найму житла, здійснення за рахунок спадкового майна витрат, погашення боргів спадкодавця та ін. Перелік цих дій не є вичерпним, до них відносилася і наявність у спадкоємця документів щодо спадкового майна. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Аналогічна правова позиція висловлена ВС у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 (провадження № 61-11869св19). Як вбачається із довідки Малого приватного підприємства «Бескид» від 28.03.2019 № 913, позивачка [PERSON] ( [PERSON] , [INFO] ) з 10.12.1976 по 14.03.1997, тобто, у тому числі - в період шести місяців після смерті спадкодавця ( [INFO] ), була постійно прописана і проживала у будинку на [ADDRESS] . Крім того, у [PERSON] знаходяться взяті після смерті батька оригінали правовстановлюючих документів на спадковий житловий будинок на [ADDRESS] : свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, видане державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О. 19.02.1970 за реєстровим № 333; реєстраційне посвідчення Дрогобицького міжміського бюро технічної інвентаризації від 02.02.1994. Факт постійної прописки і проживання спадкоємця в спадковому будинку на [ADDRESS] в період шести місяців після смерті спадкодавця, наявність у спадкоємця оригіналів документів щодо спадкового майна є у розумінні ч. 1 ст. 529, п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР доказом прийняття позивачкою спадщини батька [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном. Позивач [PERSON] у період шести місяців після смерті спадкодавця (у серпні 1996 року) вселився у спадковий житловий будинок [ADDRESS] та постійно проживав у ньому з сім`єю без реєстрації (прописки) до січня 2002 року, що підтверджується Довідкою від 17.05.2019 Комітету громадського самоврядування мікрорайону «Тустановичі» Бориславської міської ради та Актом комісії Комітету громадського самоврядування мікрорайону «Тустановичі» Бориславської міської ради від 17.05.2019, а також - показаннями позивача [PERSON] , допитаного як свідка, та показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Із показань свідків також вбачається, що [PERSON] здійснив у житловому будинку [ADDRESS] ремонт: оштукатурив ззовні стіни будинку; встановив навколо будинку огорожу; підключив будинок до централізованих мереж водопостачання і водовідведення; влаштував у ньому санвузол, встановив газові конвектори, прилади обліку споживання природного газу і води; перемурував кахельні печі; провів ремонт комину і частковий ремонт покрівлі даху з черепиці. При цьому, суд позбавлений можливості встановити, що вищеперелічені роботи були виконані позивачем саме у період шести місяців після смерті спадкодавця [PERSON] . Крім того, у позивача [PERSON] знаходяться на руках оригінали правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] : договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О. 14.01.1992 за реєстровим № 60; та технічний паспорт авто-мотомашини [NUMBER] від 06.02.1967 на належний спадкодавцю мотоцикл марки Панонія (Pannonia), номерний знак [NUMBER] . Фотознімками мотоцикла Панонія (Pannonia), номерний знак [NUMBER] , які знаходяться у матеріалах справи, також підтверджується, що вказаний транспортний засіб у розукомплектованому стані на нинішній час знаходиться у позивача. Проживання [PERSON] в спадковому будинку на [ADDRESS] в період шести місяців після смерті спадкодавця; наявність у нього оригіналу документа щодо цього спадкового житлового будинку; а також факт взяття [PERSON] майна спадкодавця (мотоцикла Панонія) та наявність у нього виданого на ім`я спадкодавця технічного паспорта на мотоцикл, свідчать про фактичний вступ в управління і володіння спадковим майном [PERSON] , а відтак - про прийняття позивачем спадщини батька. Таким чином, позивачі прийняли спадщину батька, але не отримали на спадкове майно свідоцтва про право на спадщину. Разом із тим, ч. 1 ст. 560 ЦК УРСР було передбачено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Тобто, чинною на момент виникнення спірних правовідносин правовою нормою обов`язок отримання спадкоємцями, які прийняли спадщину, свідоцтва про право на спадщину (як імперативна вимога) передбачений не був. Наданими на виконання ухвали суду приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Фірманом Б.І. засвідченими копіями документів спадкової справи № 47/2018 (номер у Спадковому реєстрі 63096977) [PERSON] (дата смерті - [INFO] ) підтверджується, що така заведена 04.10.2018 на підставі заяв відповідача [PERSON] від вказаного числа про видачу йому свідоцтв про право на спадщину за заповітом і за законом на спадкове майно померлого батька - житловий будинок [ADDRESS] . 23 листопада 2018 року позивач [PERSON] подав нотаріусу додаткові заяви про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом і за законом, у яких зазначав, що спадщину [PERSON] він прийняв на підставі ст. 1241 ЦК України, так як на день смерті останнього був малолітнім. Також вказував, що місце реєстрації інших спадкоємців за заповітом, а саме: позивачів [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ) йому зараз не відоме. Відповідно до відміток приватного нотаріуса Фірмана Б.І. на заявах [PERSON] про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом і за законом факт прийняття спадщини спадкоємцем встановлено на підставі свідоцтва про народження [PERSON] 23 листопада 2018 року приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Фірманом Б.І. видано відповідачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 846 - на 1/2 частину житлового будинку на [ADDRESS] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.11.2018, індексний номер 44226150; запис про право власності 29086463), та свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 847 на 1/2 частину житлового будинку на [ADDRESS] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.11.2018, індексний номер 44226150; запис про право власності 29086489). За змістом свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.11.2018 за реєстровим № 847 спадкоємцем зазначеного у ньому майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його син [PERSON] , [INFO] , на підставі статті 529 ЦК УРСР. Таким чином, у заяві [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом та виданому йому приватним нотаріусом Фірманом Б.І. свідоцтві про право на спадщину за законом існують невідповідності в частині застосування норм ЦК УРСР та ЦК України. Із свідоцтв про право на спадщину за заповітом і за законом на ім`я [PERSON] за реєстровими №№ 846, 847 від 23.11.2018, вбачається, що такі видано на підставі виданого 02.11.2018 державним нотаріусом Львівського державного нотаріального архіву Бичківською О.М. дублікату договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О. 14.01.1992 за реєстровим № 60. Відповідно до ст. 53 Закону України «Про нотаріат» видача дубліката посвідченого або виданого нотаріусом документа здійснюється державним нотаріальним архівом у разі втрати або зіпсування такого документа. При цьому, судом досліджено в судовому засіданні наданий позивачем [PERSON] оригінал договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О. 14.01.1992 за реєстровим № 60, що свідчить про відсутність підстав для видачі нотаріальним архівом дубліката правовстановлюючого документа на спадкове майно. Статтею 67 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Згідно з під п. 4.14 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, чинного на момент видачі [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за заповітом і за законом за реєстровими №№ 846, 847 від 23.11.2018, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 14.06.1994 № 45/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.07.1994 за N 152/361, що діяла на момент відкриття спадщини [PERSON] і була чинною до 03.03.2004 року, було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, які прийняли спадщину, тобто таким, що фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). З огляду на викладене, видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину обов`язково передує перевірка нотаріусом факту прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб. Однак, під час видачі відповідачу [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за заповітом і за законом від 23.11.2018 за реєстровими №№ 846, 847 приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Фірманом Б.І. зазначених вимог дотримано не було. Судом встановлено, що на час смерті спадкодавця [PERSON] ( [INFO] ) відповідач [PERSON] , [INFO] , був неповнолітнім. Згідно з вимогами ЦК УРСР, правові норми якого підлягають застосуванню до відносин спадкування майна [PERSON] , зазначена категорія осіб (неповнолітні) здійснювала спадкування за загальними правилами, встановленими ст. 549 ЦК УРСР. Неповнолітній [PERSON] на момент смерті батька із ним не проживав і прописаний (зареєстрований) не був. Обставина, що спадкодавець [PERSON] на момент своєї смерті ( [INFO] ) був прописаний і проживав у будинку [ADDRESS] один, підтверджується записами у будинковій книзі для прописки громадян, проживаючих у будинку [ADDRESS] , а також - виданою на ім`я відповідача [PERSON] довідкою Малого приватного підприємства «Бескид» від 18.12.2017 № 3534, яка знаходиться у матеріалах спадкової справи [PERSON] № 47/2018. Частиною 1 ст. 11 ЦК УРСР зазначено, що здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов`язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦК УРСР за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди. Оскільки, на час відкриття спадщини після смерті батька відповідач [PERSON] був неповнолітнім, то в силу свого неповноліття самостійно не міг поза волею матері вступити в управління та володіння спадковим майном. При цьому його мати [PERSON] до нотаріуса із заявою в інтересах неповнолітнього сина щодо прийняття спадщини - не зверталась, що вбачається зі спадкової справи № 47/2018, відкритої 04.10.2018 після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Фірманом Б.І. Документальне підтвердження вчинення матір`ю [PERSON] - [PERSON] , як законним представником неповнолітнього сина, в період шести місяців після смерті спадкодавця будь-якої з дій щодо вступу в управління та володіння спадковим майном [PERSON] , як це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, у матеріалах спадкової справи - відсутнє. Суд звертає увагу, що [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявами про видачу свідоцтв про прийняття спадщини за заповітом і за законом лише у жовтні 2018 року, тобто через 12 років після повноліття, якого досягнув [INFO] , і до цього часу ніяких дій, спрямованих на набуття спадщини батька, не вчиняв; до суду із заявою про продовження строку для прийняття спадщини не звертався. Приватний нотаріус Фірман Б.І. не перевірив факт прийняття [PERSON] спадщини батька у встановлений законом спосіб та видав відповідачу оспорювані позивачами свідоцтва про право на спадщину за відсутності на те правових підстав. Натомість, встановивши зі змісту заповіту, посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О. 02.02.1993, зареєстрованого у реєстрі за № 276, що, окрім [PERSON] , іншими спадкоємцями майна [PERSON] є його діти [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), приватний нотаріус Фірман Б.І. не пересвідчився, що вказані особи не прийняли спадщину заповідача, вступивши в управління або володіння спадковим майном, беручи до уваги, що такий спосіб прийняття спадщини було передбачено згідно з п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР. Відповідно до ст. 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Отже, закон пов`язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов`язку здійснювати дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини. Однак, всупереч вищенаведеній правовій нормі, приватним нотаріусом Фірманом Б.І. не здійснювалося ніяких дій, спрямованих на встановлення зареєстрованого місця проживання спадкоємців за заповітом шляхом скерування відповідних запитів компетентним органам чи шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. У результаті невчинення нотаріусом дій, які би свідчили про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця, спадкові права позивачів були порушені, а свобода заповіту як фундаментальний принцип спадкового права не була врахована. Частиною 1 ст. 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Із огляду на встановлені судом обставини, видані приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Фірманом Б.І. на ім`я відповідача [PERSON] , який спадщину батька не прийняв, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом від 23.11.2018 за реєстровими №№ 846, 847 підлягають визнанню недійсними як такі, що порушують права позивачів. Задоволенню також підлягають похідні позовні вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Фірмана Б.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.11.2018, індексний номер 44226150, та записи про проведену державну реєстрацію права власності №№ 29086463, 29086489. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що спадковий житловий будинок на [ADDRESS] вибув з володіння позивачів поза їхньою волею - на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом і за законом від 23.11.2018 за реєстровими №№ 846, 847, виданих відповідачу [PERSON] приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Фірманом Б.І. з порушенням вимог закону. Відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 37 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Водночас у пункті 23 Постанови Пленум Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як зазначено у пункті 2 цієї ж постанови, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Згідно з матеріалами спадкової справи [PERSON] позивачі [PERSON] , [PERSON] 12.12.2018 та 15.01.2019 зверталися до приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Фірмана Б.І. із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом та про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом і за законом відповідно на спадкове майно померлого батька [PERSON] , на що листами від 17.12.2018 № 252/01-16, від 16.01.2019 № 21/02-14 нотаріус повідомив позивачів про необхідність звернутися у суд для встановлення факту прийняття спадщини або при наявності згоди на це іншого спадкоємця звернутися до нього, приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу, для внесення змін у свідоцтво про право на спадщину. 02.07.2019, 18.10.2019 позивачі повторно подали приватному нотаріусу Фірману Б.І. заяви про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на майно [PERSON] . Однак, листами від 02.07.2019 № 233/02-14, від 22.10.2019 №360/02-14 нотаріус повідомив про неможливість вчинення вищезазначених нотаріальних дій у зв`язку з тим, що спадкова справа № 47/2018 після смерті [PERSON] знаходиться на розгляді в Бориславському міському суді. За відсутності умов для одержання позивачами в нотаріуса свідоцтв про право на спадщину їхні вимоги про визнання права на спадщину підлягають до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК УРСР у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Приймаючи до уваги факт неприйняття відповідачем [PERSON] спадщини батька та зміст складеного спадкодавцем [PERSON] заповіту, за кожним із позивачів слід визнати по 1/4 частині житлового будинку на [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом та по 1/4 частині - в порядку спадкування за законом (як за спадкоємцями першої черги); на житловий будинок з господарськими будівлями на [ADDRESS] : по 1/4 частині за кожним із позивачів в порядку спадкування за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України зазначається, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР). Свідоцтво про право на спадщину не створює ніяких нових прав у спадкоємця на майно, а тільки підтверджує вже існуюче право на нього, оскільки речові права на спадкове майно, тобто право володіння та користування майном, виникає у спадкоємця з моменту відкриття спадщини (постанова Верховного Суду від 11.02.2019 у справі № 761/1989/14-ц; провадження № 61-8св19). У постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном застосовується принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право заявляти віндикаційний позов і витребувати майно, що входить до складу спадщини та перебуває у володінні третіх осіб. Викладений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 23.01.2013 у справі №?6-164цс12, за змістом якої у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до гл. 29 ЦК. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Тобто навіть до державної реєстрації прав на нерухоме майно, спадкоємець може застосувати механізм захисту права, встановлений у ст. 388 ЦК щодо власника майна. У зв`язку з наведеними обставинами спадковий житловий будинок на [ADDRESS] слід витребувати на користь позивачів від особи, яка є останнім його набувачем, а саме - відповідача [PERSON] , який набув це майно згідно з укладеним із [PERSON] договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на [ADDRESS] , посвідченим приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Василевич О.Р. 15.01.2019 за реєстровим № 22 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15.01.2019 індексний номер 45061469, приватний нотаріус Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р.; номер запису про право власності 29862941). На укладення відповідачем [PERSON] договору купівлі-продажу другим з подружжя - третьою особою [PERSON] надана згода відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, що підтверджується письмовою заявою, справжність підпису [PERSON] на якій засвідчено приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального Львівської області Василевич О.Р. 15.01.2019 за реєстровим № 21. При цьому суд вважає відповідача [PERSON] добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу від 15.01.2019 за реєстровим № 22 було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, і набувач майна може діяти, покладаючись на такі відомості. У той же час, відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на момент укладення договору купівлі-продажу право власності на житловий будинок на [ADDRESS] на підставі рішення приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Фірмана Б.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.11.2018, індексний номер 44226150 (записи про проведену державну реєстрацію права власності №№ 29086463, 29086489) було зареєстроване за продавцем [PERSON] , а відомості про державну реєстрацію права власності за позивачами, які хоча й прийняли спадщину [PERSON] , проте титульними власниками не були, в історії переходів права на житловий будинок були відсутні. Доводи позивачів про те, що покупець [PERSON] не міг оглянути житловий будинок, який купував, оскільки у ньому постійно мешкали батьки дружини [PERSON] : [PERSON] , [PERSON] , а також, що продавець [PERSON] ніколи не мав ключів від будинку на [ADDRESS] , висновку про добросовісність набувача не спростовують. У постанові від 16.06.2021 у справі № 686/25728/19; провадження № 61-18518св20 ВС вказав, що віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконної володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Подібний за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). У постанові ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено наступні правові висновки: метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю) (пункт 142); власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 147). Згідно з правовим висновком ВП ВС, висловленим у постанові від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19), відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанова ВП ВС від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц). Таким чином, факт відсутності у позивачів [PERSON] , [PERSON] , які прийняли спадщину батька, свідоцтв про право на спадщину, та факт відсутності державної реєстрації за позивачами речових прав на спірний житловий будинок на [ADDRESS] , не позбавляє їх права на спадщину і не може бути підставою для відмови у її витребуванні від відповідача [PERSON] на користь позивачів на підставі статті 388 ЦК України, оскільки державна реєстрація не є способом набуття права власності, вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є підставою внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за позивачами права власності на житловий будинок на [ADDRESS] . Суд вважає, що незаконно відчужений поза волею позивачів житловий будинок на [ADDRESS] з фактичного володіння і користування позивачів не вибував, змін у технічних характеристиках (окрім здійснених позивачем [PERSON] поліпшень) не зазнавав. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що [PERSON] , із власності якого витребовується житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на [ADDRESS] , не позбавлений можливості відновити своє право відповідно до ст. 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до особи, в якої він придбав нерухоме майно ( [PERSON] ), про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до його продажу. Вирішуючи спір, суд також встановив відсутність порушення житлових прав малолітньої [PERSON] , [INFO] , щодо проживання у будинку [ADDRESS] . Малолітня [PERSON] та її батьки [PERSON] , [PERSON] ніколи у вказаному житловому будинку не проживали, у зв`язку з чим факт реєстрації 23.04.2019 у зазначеному будинку, зайнятому сторонніми особами ( [PERSON] , [PERSON] ), місця проживання відповідача [PERSON] та його малолітньої доньки [PERSON] суд розцінює як спосіб утруднити повернення майна у власність позивачів. Органом опіки і піклування - виконавчим комітетом Бориславської міської ради Львівської області також не надано суду доказів існування порушення прав малолітньої [PERSON] . Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, судові витрати, в силу положень ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позиивачів [PERSON] та [PERSON] , пропорційно до задоволених позовних вимог. Відповідно ч. 7 ст.158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті ухвалами Бориславського міського суду Львівської області від 22 січня 2019 року, 18 квітня 2019 року та 29 листопада 2019 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи викладене,

Outcome: approved