Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

17 квітня 2023 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Запоріжвогнетрив» про стягнення заробітної плати за період з 19 липня 2022 року на користь [PERSON] . В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] працює на посаді майстра з ремонту металургійних печей у приватному акціонерному товаристві «Запоріжвогнетрив». 22 березня 2022 року [PERSON] призваний за мобілізацією до Збройних Сил України та зарахований для проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) Міністерства оборони України № 74 від 22.03.2022. З 19 липня 2022 року [PERSON] припинені нарахування та виплата середнього заробітку на час проходження військової служби в особливий період на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01.07.2002 (далі - Закон № 2352). Таке припинення середнього заробітку, на думку позивача, порушує його конституційне право на працю, оскільки не має легітимної мети і не узгоджується з принципом правової визначеності. Закон № 2352 набрав чинності після призову [PERSON] на військову службу, тому застосування цього закону до нього суперечить конституційному принципу незворотності дії нормативно-правових актів у часі. З огляду на викладене, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток з 19 липня 2022 року. Ухвалою суду від 18 квітня 2023 року по справі відкрите спрощене провадження, відповідачеві наданий строк на подання відзиву. 14.05.2023 року представник відповідача надав відзив на позов, в якому просив задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки припинення відповідачем виплати заробітної плати [PERSON] з 19.07.2022 відповідає чинним нормам закону, при цьому зауважила, що принцип незворотності дії закону в часі до спірних правовідносин не застосовується, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття. Закон № 2352 регулює ті правовідносини, які виникли до набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність з новим юридичним регулюванням; становище позивача після 19 липня 2022 року не погіршилося, оскільки він отримує грошове забезпечення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022. 19.05.2023 року представник позивача надав відповідь на відзив, в якій не погодився з доводами представник відповідача, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві, зазначивши, що представник відповідача безпідставно поклався на судову практику судів першої та апеляційної інстанції, оскільки в них не надавалася оцінка саме відсутності легітимної мети щодо обмеження конституційних прав позивача, яке не узгоджується з принципом правової визначеності. Заперечення на відповідь від представника відповідача до суду не надходили. 11 вересня 2023 року представник позивача надав уточнену позовну заяву, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток у розмірі 440334,41 грн, відповідно до наданої відповідачем довідки про розмір середнього заробітку позивача. Ухвалою суду від 12 травня 2023 року задоволено клопотання представника відповідачаклопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, судом постановлено судові засідання проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyCon з представником відповідача Єгоровою О.Ю., що має реквізити: електронну адресу [INFO] Ухвалою суду від 9 червня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, судом постановлено судові засідання проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyCon з представником відповідачаБузівською Н.М., що має реквізити: електронну адресу [INFO] У судовому засіданні представник позивача, адвокат Кравченко О.В. позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив, просила їх задовольнити. Позивач у судове засідання не з`явився, на теперішній час проходить військову службу в лавах ЗСУ. У судове засіданні представники відповідача не з`явилися, участь в режимі відеоконференц зв`язку не прийняли, про час та місце розгляду справи були повідомлені належними чином, причини неявки суд не повідомили, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталися, при цьому ухвалами суду від 12.05.2023 року та 09.06.2023 року представникам було роз`яснено, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. У відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України суд провів судове засідання у відсутність учасників провадження, які не з`явилися до судового засідання. Вислухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах з відповідачем, працює на посаді майстра з ремонту металургійних печей у приватному акціонерному товаристві «Запоріжвогнетрив». 22 березня 2022 року [PERSON] призваний за мобілізацією до Збройних Сил України та зарахований для проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) Міністерства оборони України № 74 від 22.03.2022. Згідно з повідомленням Хортицького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки приватному акціонерному товариству «Запоріжвогнетрив» [PERSON] призивається за мобілізацією 22.03.2022 року. Відповідно до наказу ПрАТ «Запоріжвогнетрив» № 71-к від 23.03.2022 року «Про звільнення від роботи на час проходження військової служби», винесеним начальником відділу найму та розвитку персоналу М.Ю. Гогун « На підставі Указу Президена від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» за [PERSON] , серед інших працівників, на час проходження військової служби в особливий період збережені займана посада і середня заробітна плата. Наказом генерального директора С.В. Гоман ПрАТ «Запоріжвогнетрив» «Про припинення виплат середнього заробітку на час проходження військової служби в особливий період» № 191 від 25.07.2022 на підставі Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» [PERSON] та іншим працівникам з 19 липня 2022 року припинено нарахування та виплату середнього заробітку на час проходження військової служби в особливий період. Відповідно до листа від 07.09.2022 № 14/1362 ПрАТ «Запоріжвогнетрив» припинення нарахування середнього заробітку [PERSON] відбулося на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01.07.2002 (далі - Закон № 2352), який набрав чинності 19.07.2022. Згідно з довідкою № 56 про середню заробітну плату (дохід), виданою ПрАТ «Запоріжвогнетрив» 15.05.2023, заробітна плата позивача за січень 2022 року становить 9132,91 гривень, за лютий 2022 року - 29157,06 гривень, разом - 38289,97 гривень. Кількість відпрацьованих позивачем годин у січні 2022 року становить 48 годин, у лютому 2022 року - 160 годин, разом - 208 годин. Кількість відпрацьованих позивачем днів у січні 2022 року становить 6 днів, у лютому 2022 року - 20 днів, разом - 26 робочих днів. Середньогодинний заробіток [PERSON] становить 184 гривні 09 копійок. Отже, не погоджуючись з припиненням нарахування та виплати середнього заробітку на час проходження військової служби в особливий період наказом від № 191 від 25.07.2022, позивач звернувся до суду з позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу, що між сторонами склалися відносини з приводу припинення виплати середнього заробітку мобілізованому позивачеві у зв`язку зі змінами у законодавстві, оскільки спір виник із прийняттям Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" на підставі якого , зокрема, у нормі ст. 119 КзпП України відбулися зміни щодо збереження за мобілізованими працівниками виплат середнього заробітку. За доводами позивача, припинення нарахування і виплати йому заробітної плати не мало законної мети в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та було непропорційним з огляду на зворотну дію в часі Закону № 2352. При цьому представник відповідача відсутність легітимної мети у відзиві не оспорив, однак заперечив проти позову з підстав законного застосування до позивача норм Закону № 2352 та сплати позивачеві грошового забезпечення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022. За змістом приписів ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України. Відповідно до положень статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до приписів статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. За приписами частини першої статті 4 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-ХІІ (далі Закон № 1932-ХІІ) у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Згідно із частинами першою, третьою статті 17 Закону № 1932-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством. Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства. Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. До видів військової служби, згідно із частиною шостою статті 2 Закону № 2232-ХІІ, відноситься військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Відповідно до Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Президентом України постановлено: оголосити та провести загальну мобілізацію (далі - мобілізація); мобілізацію проведено на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 № 133/2022 (затвердженим Законом України від 14.03.2022 № 2119-ІХ) продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18.04.2022 № 259/2022 (затвердженим Законом України від 21.04.2022 № 2212-ІХ) продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17.05.2022 № 341/2022 (затвердженим Законом України від 22.05.2022 № 2263-ІХ) продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 № 573/2022 (затвердженим Законом України від 15.08.2022 № 2500-ІХ) продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07.11.2022 № 757/2022 (затвердженим Законом України від 16.11.2022 № 2738-ІХ) продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. У листі Міністерства оборони України від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417 «Щодо особливого періоду» зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу № 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації на Сході України. Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» пов`язане настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування у умовах мирного часу. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19). Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону № 2232 громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту». Відповідно до ч. 3 ст. 119 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) (у редакції станом на 22 березня 2022 року, на час дати призову позивача за мобілізацією для проходження військової служби) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 19 липня 2022 року набрав чинності Закон № 2352. Серед іншого, указаним законом, який 19 липня 2022 року набрав чинності, внесені зміни до статті 119 Кодексу законів про працю України в частині виключення норми щодо обов`язку збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Так, відповідно до п. 17 Закону № 2352 внесені зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України, а саме: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами "зберігаються місце роботи і посада». Отже, із набранням чинності Закону № 2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом, тобто з 19 липня 2022 року скасований обов`язок роботодавця зі збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади, тобто дозволено роботодавцям не здійснювати виплати середнього заробітку мобілізованим працівникам, що дає підстави дійти певного висновку щодо трансфомації імперативної норми права, яка виражена у категоричних розпорядженнях держави чітко позначені дії і не допускала ніяких відхилень від такого обоє 'язку , в диспозитивну норму , яка надає свободу вибору , оскільки у такій нормі держава наказує варіант поведінки, але вона дозволяє сторонам регульованих відносин самим визначати права й обов`язки в окремих випадках. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Вживане у статті 1 Першого протоколу до Конвенції поняття «майно» має автономне значення, яке є незалежним від офіційної класифікації у національному законодавстві і не обмежується правом власності на фізичні товари: деякі інші права та інтереси, які складають активи, також можуть розглядатися як «права на майно», і таким чином, як «майно» для цілей цього положення. Питання, яке необхідно розглянути в кожному випадку, полягає в тому, чи обставини справи, якщо їх розглядати в цілому, надавали заявникові право власності на матеріально-правові інтереси, захищені статтею 1 Протоколу № 1. З огляду на викладене, заробітна плата є майном, а тому право на її своєчасне отримання підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до Закону № 2352 виключені норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам на час проходження військової служби, у тому числі під час мобілізації в особливий період. Внаслідок прийняття цього закону відповідач припинив виплату позивачеві середнього заробітку. Отже, втручання у право позивача на мирне володіння майном відбулося. З огляду на те, що позивач обґрунтовує позовну вимогу порушенням його конвенційного права на мирне володіння майном, для прийняття законного рішення необхідно з`ясувати чи були дотримані встановлені Конвенцією критерії сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, тобто чи було втручання у право позивача на мирне володіння майном законним.Другим критерієм виправданості втручання у права людини є переслідування легітимної (законної мети). За усталеною практикою ЄСПЛ при визначенні легітимності мети слід враховувати межі свободи розсуду законодавця; при цьому законодавець не повинен мати дискримінаційні цілі («своїм все, іншим - закон»); визнання ідеалів - привілей суспільства, а не держави; мета має бути достатньо важливою для виправдання обмеження прав. Якщо обмеження прав здійснювалось не для досягнення легітимної мети, то засоби, що використовувалися для її досягнення, не були легітимними. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що право на мирне володіння майном може бути обмежене з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Тобто, будь-яке втручання державного органу у право вільно володіти своїм майном може бути виправданим лише тоді, якщо воно відповідає законним публічним (та загальним) інтересам. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що під поняття «суспільний інтерес» підпадають такі цілі: усунення соціальної несправедливості у житловому секторі (James and Others v. the United Kingdom, п. 45); націоналізація окремих галузей промисловості (Lithgow and Others v. the United Kingdom, п.п. 9, 109); прийняття земельних та містобудівних планів (Sporrong and Lonnroth v. Sweden, п. 69); (Cooperativa La Laurentina v. Italy, п. 94); забезпечення права на землю у зв`язку із реалізацією місцевого плану забудови земельної ділянки (Skibinscy v. Poland, п. 86); запобігання ухиленню від сплати податків (Hentrich v. France, п. 39); заходи щодо обмеження споживання алкоголю (Tre Traktorer AB v. Sweden, п. 62); захист моральності (моральних цінностей) (Handyside v. the United Kingdom, п. 62); контроль за дотриманням законодавства, що гарантує законне походження привезених в обіг автомобілів (Sildedzis v. Poland, п. 50); забезпечення безперебійної роботи судової системи із подальшим обгрунтуванням важливої ролі здійснення правосуддя без невиправданих затримок, які можуть поставити під загрозу його ефективність і знизити рівень довіри до нього (Konstantin Stefanov v. Bulgaria, § 64), охорона навколишнього природного середовища (G.I.E.M. S.R.L. and Others v. Italy (по суті скарги) [ВП], п. 295; Bahia Nova S.A. v. Spain (ухв.); Chapman v. the United Kingdom [ВП], п. 82). У цілому при визначенні суспільного інтересу державні органи влади користуються широкою свободою розсуду (дискрецією). Водночас відповідно до системи захисту, встановленої Конвенцією, національні органи влади повинні першочергово оцінити ступінь суспільного занепокоєння щодо позбавлення власності або втручання у мирне користування (володіння) майном. У пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин в умовах воєнного стану» жодних обґрунтувань внесення змін до статті 119 КЗпП України не було наведено. При цьому згідно до зауважень до проекту Головного юридичного управління апарату Верховної ради України з метою збереження існуючих гарантій для зазначених категорій працівників в період дії воєнного стану, було б доцільно повернутись до законодавчого регулювання цього питання у спосіб, передбачений Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII, а саме компенсація зазначеним працівникам середнього заробітку за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Водночас Міністерство економіки України роз`яснило, що метою ухвалення Закону № 2352 є зниження витрат роботодавців, оскільки в умовах воєнного стану держава має обмежені фінансові можливості. Отже, до внесення змін до ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваним на військову службу, втому числі прийнятими на військову службу за контрактами, зберігався середньомісячний заробіток за місцем роботи, який виплачувався відповідно до вимог законодавства роботодавцем. При цьому, працівники, які проходили військову службу , також отримували грошове забезпечення відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». При цьому, Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX були погіршені умови належного грошового забезпечення військовослужбовців шляхом скасування зобов`язань роботодавця щодо збереження середнього заробітку, а також в подальшому були припинені виплати додаткової винагороди, оскільки 21 січня 2023 року набула чинності постанова КМУ №43, якою змінено порядок та умови виплати додаткової винагороди військовослужбовцям, у тому числі військовослужбовцям Збройних Сил України (далі - ЗСУ), встановленої на період дії воєнного стану в Україні. Такі зміни привели до існування ризиків, що призвані до лав ЗСУ за мобілізацією окремі військовослужбовці під час проходження служби можуть отримувати значно менші кошти, ніж вони отримували у вигляді збереженого середнього заробітку. Крім того, наслідком таких змін, безумовно, є звільнення роботодавців від сплати військового збору та інших видів податків, які вони несли до прийняття ЗУ від 01 липня 2022 року №2352-IX, наповнюючи державний бюджет. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Наведені норми утверджують позитивний обов`язок держави забезпечити відповідний рівень соціального захисту всім тим громадянам України, які збройно захищали суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України, незалежно від того, чи перебували вони у складі Збройних Сил України, інших військових формувань або були членами сімей таких осіб. Отже, при вирішенні позовних вимог позивача, суд насамперед має вирішити, чи переважає суспільний інтерес у зниженні витрат роботодавців над приватним інтересом позивача-військовослужбовця, який виконує свій конституційний обов`язок із захисту державного суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості України. У цьому аспекті суд зауважує, що позивач є працівником юридичної особи приватного права - приватного акціонерного товариства «Запоріжвогнетрив». Кінцевим бенефіціарним власником (контролером) ПрАТ «Запоріжвогнетрив» є особа приватного сектору, яка за відкритими даними, є одною з найбагатших людей України. При цьому, аргументи позивача про те, що після набрання чинності Законом № 2352у роботодавців припинився не лише обов`язок зберігати за мобілізованим працівником середній заробіток, а й обов`язок сплачувати податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, що привело до збільшення статків останнього, відповідачем спростовані не були. При цьому, питома вага державного сектору економіки є незначною (за 9 місяців 2023 року 10,3 % - загальна; 10,8 % - у сфері промисловості). Наведене свідчить про необґрунтованість аргументів про обмежені фінансові можливості держави, адже статистично переважна більшість осіб працює в приватному секторі економіки. Також суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» № 2145-VIII від 05.09.2017 у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту» № 2745-VIII від 06.06.2019 у разі захворювання педагогічного, науково-педагогічного чи іншого працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується працівнику до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Буквальне тлумачення зазначених норм дозволяє дійти висновку, що за працівниками сфери освіти зберігається середній заробіток у разі проходження ними військової служби під час мобілізації на особливий період. Отже, після набрання чинності Закону № 2352 законодавством закріплене неоднакове ставлення до різних працівників за ознакою їх місця роботи. Указаний підхід є вочевидь дискримінаційним, оскільки будь-яких аргументів необхідності саме такого регулювання законодавець не навів. З огляду на викладене, суд вважає цілком слушними доводи позивача про те, що Закон № 2352 в частині припинення нарахування і виплати середнього заробітку призваним за мобілізацією працівникам спрямований на захист інтересів роботодавця, якими здебільшого є приватні особи, а не на забезпечення інтересів суспільства. Таким чином, суд доходить висновку, що втручання у право позивача на мирне володіння майном є цілком сумнівним, оскільки не містить ознак легітимної мети, а тому є таким, що відбулося з порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. За таких обставин, питання дотримання справедливого балансу між приватними і суспільними інтересами, а також погіршення чи непогіршення становища позивача суд не розглядає. Водночас суд погоджується з аргументами представника відповідача про відсутність зворотної дії закону в часі, оскільки з дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ раніше існуючі трудові правовідносини осіб, які призвані на військову службу, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. Проте, такий висновок не свідчить про превалювання суспільних інтересів над приватними, а відтак відсутності легітимної мети втручання не спростовує. З огляду на викладене, суд констатує, що право позивача на мирне володіння майном порушене відповідачем,на підставі виданого наказу «Про припинення виплат середнього заробітку на час проходження військової служби в особливий період» № 191 від 25.07.2022 , який містить посилання на ЗУ від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», який дозволяє роботодавцеві не виплачувати мобілізованому працівникові середній заробіток, при цьому не зазначає жодних підстав для дотримання принципу легітимності такого втручання у права позивача на мирне володіння своїм майном, зокрема на підставі нескасованого наказу № 71-к від 23.03.2022 року «Про звільнення від роботи на час проходження військової служби», а тому позов слід задовольнити. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» вона застосовується, серед іншого, у випадку залучення працівників до виконання військових обов`язків. Відповідно до п. 2, 3 вказаної постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 8 зазначеної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач вступив на військову службу за призовом 22 березня 2022 року. Відтак для розрахунку середньоденного заробітку суд ураховує заробітну плату позивача за січень та лютий 2022 року. Згідно з довідкою № 56 про середню заробітну плату (дохід), виданою ПрАТ «Запоріжвогнетрив» 15.05.2023, заробітна плата позивача за січень 2022 року становить 9132,91 гривень, за лютий 2022 року - 29157,06 гривень, разом - 38289,97 гривень. Кількість відпрацьованих позивачем годин у січні 2022 року становить 48 годин, у лютому 2022 року - 160 годин, разом - 208 годин. Кількість відпрацьованих позивачем днів у січні 2022 року становить 6 днів, у лютому 2022 року - 20 днів, разом - 26 робочих днів. Середнього годинний заробіток [PERSON] становить 184 гривні 09 копійок. З урахуванням викладеного, середньоденний заробіток позивача за 1 робочий день становить: 9132,91 + 29157,06 = 38289,97 гривень : 26 робочих днів = 1472 гривні 69 копійок. Відтак середньомісячний заробіток [PERSON] з 19 липня 2022 року до часу звернення з позовом до суду 17.04.2023 року становить 1472,69 гривень х 195 робочих днів та дорівнює 287174,55 грн, що підлягає стягненню на користь позивача, при цьому підстави для стягнення середнього заробітку за період після звернення позивача з позовом до дати ухвалення рішення, виходячи з прикипів диспозитивної, змагальності, необхідності досудового врегулювання спору , суд не вбачає. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Від сплати судового збору позивач звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011. Доказів понесення інших судових витрат сторони у справі не надали. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial