Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-21 00:00:00

Заявниця звернулася до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з заявою, в якій просила суд встановити факт проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, на обгрунтування якої зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 04.08.2021 року. Факт родинних відносин з матір`ю підтверджується свідоцтвом про народження заявниці та свідоцтвом про шлюб. Після смерті матері відкрилася спадщина, яка складається з автомобіля марки «TOYOTA LANDCRUISER», 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Заповіту мати не залишила. Вона як донька є спадкоємцем першої черги, інших спадкоємців немає. 24.02.2023 року вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак постановою від 31.03.2023 року нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності документів, які підтверджують факт прийняття спадщини, оскільки вони були зареєстровані за різними адресами. Однак в 2014 року після смерті батька вони з чоловіком переїхали до матері за адресою: [ADDRESS] . Даний факт можуть підтвердити свідки та документи: довідка ЖБК та договір про довічне утримання від 20.12.2004 року , укладений між нею та матір`ю. Тому просить суд. Встановити факт постійного проживання з матір`ю [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , починаючи з 2014 року по день її смерті [INFO] . В судовому засіданні заявниця [PERSON] заяву підтримала, на її задоволенні наполягала. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату та місце судового розгляду, причину неявки суду не повідомила, заяву про відкладення не надала. Суд, вислухавши пояснення заявниці, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви з огляду на таке: Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , [INFO] у віці 80 років померла , про що 04.08.2021 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) складено відповідний актовий запис № 1437. Після смерті [PERSON] на належне їй майно відкрилася спадщина, до складу якої входить автомобіль марки «TOYOTA LANDCRUISER», 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 06.05.2004 року, виданого Дніпропетровським МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Дніпропетровській області. Відповідно до довідки за підписом директора ЖБК-256 від 31.03.2023 року, [PERSON] у період з 2014 р. по день смерті [PERSON] [INFO] постійно проживала без реєстрації у квартирі за адресою : [ADDRESS] , разом зі своєю матір`ю [PERSON] . Заявниця [PERSON] є спадкоємицею першої черги після смерті [PERSON] за законом, оскільки входить до першого кола родичів спадкодавця з огляду на те, що є її рідною донькою, що підтверджується свідоцтвом про народження заявниці серії [NUMBER] від 26.09.1967 року, де матір`ю [PERSON] , яка народилася [INFO] , зазначена [PERSON] , та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19.06.2018 року , виданого повторно, де дошлюбне прізвище дружини зазначено [PERSON] , [INFO] . Після померлої матері [PERSON] звернулася до приватного нотарріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31.03.2023 року заявниці було відмовлено у видачі свідоцтва про право па спадщину за законом після матері [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку з тим, що померла [PERSON] була зареєстрована по день смерті за зазначеною адресою одна. Заява [PERSON] про видачу їй спадщини надійшла до нотаріальної контори 24.02.2023 року, тобто після спливу 6-ти місячного строку з дня смерті спадкодавця. Документів, які б підтверджували фактичне прийняття спадщини спадкоємцем нотаріусу не надані, що підтверджується постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 31.03.2023 року. З показань допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] судом встановлено, що свідки підтвердили в судовому засіданні , що заявниця [PERSON] з 2014 року після смерті батька проживала разом з матір`ю [PERSON] в квартирі за адресою : [ADDRESS] , до дня смерті матері [INFO] . З договору довічного утримання від 22.12.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Кокосадзе Л.В., судом встановлено, [PERSON] уклала даний договір з [PERSON] про передачу квартири за адресою : [ADDRESS] , у власність [PERSON] за умови довічного повного утримання її. Відповідно до частини 2 статті 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Як вбачається із частини 1 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно із частиною 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: -факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; -встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; -заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); -чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Вказане вище співпадає з висновками Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування`передбачено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що на час смерті [PERSON] заявниця [PERSON] проживала разом з нею, від встановлення факту залежить реалізація заявницею права на отримання спадщини, а встановити цей факт у позасудовому порядку не є можливим. Як вбачається із частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд , повно та всебічно розглянувши справу, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, надавши доказам правову оцінку і обгрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про задоволення заяви [PERSON] щодо встановлення факту , що має юридичне значення, а саме, факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , починаючи з 2014 року по 03.08.2021 року по день смерті останньої. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved