Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

02 травня 2023 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] в якій прохає стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 червня 2007 року, у сумі 34072 гривні 86 копійок, станом на 09 лютого 2023 року, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 27733 гривні 57 копійок та заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 6339 гривень 29 копійок (а. с. 1-2 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідачка звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 13 червня 2007 року. При підписанні анкети-заяви відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг. На підставі договору про надання банківських послуг 13 червня 2007 року відповідачці відкрито картковий рахунок із початковим лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено до 27000 гривень. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідачка своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом на 09 лютого 2023 року, за нею утворилася заборгованість у сумі 34072 гривні 86 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 27733 гривні 57 копійок та заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 6339 гривень 29 копійок та, яку позивач прохає стягнути з [PERSON] разом із судовими витратами у сумі 2684 гривні (а. с. 1-2 та на звороті). Ухвалою суду від 09 травня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 14 годину 20 хвилин 21 червня 2023 року (а. с. 65), копія якої надіслана сторонам у справі за вихідним № 11682/23-вих/2/204/2196/23 від 10 травня 2023 року (а. с. 66). 31 травня 2023 року на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернуто конверт, яким відповідачці направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 71). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 59), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 79, 81), про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 13 червня 2007 рокувідповідачка підписала заяву позивача № б/н від 13 червня 2007 року про отримання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідачка погодилася з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 09 лютого 2023 року, за відповідачкою перед позивачем утворилася заборгованість у 34072 гривні 86 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 27733 гривні 57 копійок та заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 6339 гривень 29 копійок (а. с. 3-15). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачкою. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. На підтвердження того, що між банком і відповідачкою було укладено договір про надання кредиту, позивачем надано в якості письмового доказу Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, становлять договір про надання банківських послуг) від 13 червня 2007 року та, яка підписана від імені [PERSON] 11 червня 2007 року (а. с. 18 та на звороті). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається із Анкети-заяви (а. с. 18 та на звороті), у ній зазначені персональні дані відповідачки щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП, місця роботи та розміру доходу. У вказаній заяві міститься інформація про те, що позичальниця ознайомилася з договором про надання банківських послуг та погодилася з ними. Також позичальниця висловила свою згоду, що дана заява, разом з Умовами, Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» та Тарифами, становлять договір про надання банківських послуг. При цьому, в даній анкеті, у «відмітках банку» міститься інформація про те, що відповдічці 13 червня 2007 року відкрито рахунок та видано картку [NUMBER] . Вказана Анкета-заява підписана відповідачкою 11 червня 2007 року (а. с. 18 та на звороті). Однак, не зрозуміло, яким чином вказана Анкета-заява, яка підписпана відповідачкою 11 червня 2007 року стосується кредитного договору б/н від 13 червня 2007 року, за яким позивач прохає суд стягнути заборгованість, оскільки вона не містить жодних даних про те, яку саме картку отримала відповідачка, строк її дії, та розмір наданого кредиту, дати вручення картки відповідачці, повідомлення їй пін-коду саме за цим позовом (за кредитним договором б/н від 13 червня 2007 року) та наданим розрахунком заборгованості. Про вид картки не вказано і в самій позовній заяві, тому не зрозуміло, яким чином вказана заява стосуються кредитного договору № б/н від 13 червня 2007 року. Крім того, із даної анкети-заяви вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачці не видавався. Також, на підтвердження того, що між банком і відповідачкою було укладено договір про надання кредиту б/н від 13 червня 2007 року, позивачем надано в якості письмового доказу паспорт споживчого кредиту від 10 березня 2020 року за типами кредитного продукту: картка «Універсальна»; картка «Універсальна GOLD», картка «Platinum», картка «MC World Black Edition», картка «Visa Signature», картка «MC World Elite» та картка «Visa Infinite» (а. с. 19-20 та на звороті), однак не зрозуміло, яким чином він стосується саме цього кредитного договору та Анкети-заяви від 13 червня 2007 року. Позивачем до позову додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщеного на сайті www.privatbank.ua (а. с. 21-30), які не містять відомостей щодо того, яку саме картку видано відповідачці, а також підпису останньої. Більш того, позивачем не надано суду витяг з Тарифів банку, які відповідно до умов анкети-заяви від 13 червня 2007 року, є складовою кредитного договору. А з наданої позивачем довідки про надання відповідачці за кредитним договором № б/н кредитних карток (а. с. 16) №№ 4149605352574032 від 13 червня 2007 року, 5168755319266637 від 18 жовтня 2013 року, 5168755633407685 від 26 березня 2016 року, 5168755633407685 від 26 березня 2016 року та 4149439314360094 від 10 березня 2020 року, не вбачається, взагалі за яким кредитним договором вони надані та яким чином вони стосуються кредитного договору № б/н від 13 червня 2007 року. Крім того, не вбачається, яким чином стосується кредитного договору № б/н від 13 червня 2007 року, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № 4149605352574032 від 13 червня 2007 року, оформленої на ім`я [PERSON] (а. с. 17). Інших доказів позивачем на підтвердження того, що відповідачкою отримано кредитну картку за вказаним кредитним договором б/н від 13 червня 2007 року, суду не надано. Приписами ч. ч. 1, 3 ст.\~509\~ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з вимогами п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України\~від\~22\~листопада\~1996\~року\~«Про\~відповідальність за\~несвоєчасне\~виконання\~грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42\~Конституції\~України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за простроченими відсотками. Натомість жодних документів на підтвердження їх погодження з відповідачем, останнім суду не надано. Також відсутня, процентна ставка і в Анкеті-заяві позичальниці від 13 червня 2007 року, в якій також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а. с. 18 та на звороті). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», розміщений на сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. У справі, що розглядається, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальниці, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11\~Закону\~№\~1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщений на сайті www.privatbank.ua/terms не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13 червня 2007 рокушляхом підписання заяви. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Крім того, роздруківка із сайту банку позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Приписами п. 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що пер\-вин\-ні до\-ку\-мен\-ти і до\-да\-т\-ки до них це документи, що фі\-к\-су\-ють факт ви\-ко\-нан\-ня го\-с\-по\-дар\-сь\-ких опе\-ра\-цій і стали під\-ста\-вою для за\-пи\-сів у регістрах бу\-х\-га\-л\-тер\-сь\-кого обліку та податкових документах. До них відносяться: ка\-со\-ві, бан\-ків\-сь\-кі до\-ку\-мен\-ти, ордери, по\-ві\-до\-м\-лен\-ня бан\-ків і пе\-ре\-ка\-з\-ні ви\-мо\-ги, ви\-пи\-с\-ки бан\-ків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, на\-ря\-ди на ро\-бо\-ту, ак\-ти про при\-йман\-ня, зда\-ван\-ня і спи\-сан\-ня май\-на й ма\-те\-рі\-а\-лів, кви\-та\-н\-ції і на\-кла\-д\-ні з об\-лі\-ку то\-вар\-но-\-ма\-те\-рі\-аль\-них цін\-но\-с\-тей, рахунки-фактури, аван\-со\-ві зві\-ти тощо. Так, позивачем надано суду розрахунок заборгованості відповідачки за три різні періоди: з 26 червня 2007 року по 31 травня 2015 року, з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року та з 01 липня 2019 року по 09 лютого 2023 року, які не охоплюють весь період боргових зобов`язань та, в яких зазначені різні відсоткові ставки, у порівнянні з іншими періодами (зокрема за період часу: з 26 червня 2007 року по 31 травня 2015 року процентна ставка (поточна) 43,2-30 %, процентна ставка (прострочена) 43,2-30 %, ставка пені за порушення строків розрахунків 0-2%; з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року процентна ставка 0-3,6 %, коефіцієнт 0-2; з 01 липня 2019 року по 09 лютого 2023 року процентна ставка 0-3,6 %, коефіцієнт 0-2, процентна ставка при порушенні умов кредитування 0-7,2 %, процентна ставка на прострочений кредит 0-86,4 %. Також, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем у період часу, зокрема, у період часу з липня 2022 року по грудень 2022 року, здійснювалося нарахування відповідачці штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання. Натомість, Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16 червня 2020 року, встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. При цьому, приписами ч. 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 зазначено, що надання зворотної дії в часі законам та іншим нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Тобто, вказаний вище Закон має зворотну дію в часі. Враховуючи наведені положення ЦК України та те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України встановлено з 12 березня 2020 року карантин, суд дійшов висновку, що починаючи з 12 березня 2020 року позичальника звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення тіла кредиту та процентів, а вказані нарахуванні позивачем здійснено незаконно. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним та недостатнім доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги. Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо погодження між сторонами розміру відсотків, якими обґрунтовує свої вимоги, викладені в позовній заяві щодо стягнення з відповідачки заборгованості за простроченими відсотками, у сумі 6339 гривень 26 копійок, в розумінні ст. ст. 77,\~79,\~80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог. Позивачем на підтвердження своїх вимог, щодо користування відповідачкою кредитними коштами позивача за договором № б/н від 13 червня 2007 року та наявності у останньої заборгованості за ним, в тому числі і за простроченими відсотками, надано суду виписку по карткових рахунках відповідачки. Вказана виписка є первинним банківським документом, а тому може бути належним доказом у справі. Однак надана позивачем виписка по карткових рахунках відповідача, не береться судом до уваги, оскільки надана вона за період часу з 26 червня 2007 року по 01 січня 2023 року, тоді коли позивач стверджує, що кредитний договір укладено 13 червня 2007 року, а стягнути заборгованість просить станом на 09 лютого 2023 року. Тобто вказана виписка не охоплює оскаржений період заборгованості, а відтак у суду відсутня можливість перевірити рух коштів по вказаним у ній рахункам, а також перевірити суми використаних кредитних коштів відповідачкою за казаним кредитним договором та суми внесених нею коштів в рахунок погашення заборгованості. Крім того, вказана виписка містить інформацію про рух/списання/надходження грошових коштів з/на рахунку відповідачки, зокрема: у 2007 році 31 жовтня, 13 та 30 листопада, 31 грудня; у 2008 році 24 та 31 січня, 29 лютого, 31 березня, 01 квітня, 05 та 30 травня, 04 та 31 липня, 05 та 29 серпня, 25 грудня; у 2009 році 30 січня,27 лютого, 31 березня, 05 та 30 квітня, 05 та 29 травня, 15 та 30 червня, 19 та 31 липня, 31 серпня, 30 вересня, 26 та 31 жовтня, 03, 16 та 30 листопада, 03 та 31 грудня; у 2010 році 31 січня, 28 лютого, 31 березня, 26 та 30 квітня, 26 та 31 травня, 29 та 30 черваня, 07, 26 та 31 липня, 11, 17, 26 та 31 серпня, 03, 21, 27 та 30 вересня, 04 та 31 жовтня, 30 листопада, 03, 16, 27 та 31 грудня; у 2011 році 18, 26 та 31 січня, 03 та 28 лютого, 11, 15, 28 та 31 березня, 04, 26, 29 та 30 квітня, 26 та 31 травня, 29 та 30 червня, 26, 29 та 31 липня, 31 серпня, 26 та 30 вересня, 26 та 31 жовтня, 02, 28 та 31 листопада, 05, 26, 28 та 31 грудня; у 2012 році 04, 18, 26 та 31 січня, 06 та 29 лютого, 03 та 31 березня, 30 квітня, 28 та 31 травня, 26 та 30 червня, 31 липня, 31 серпня, 26, 28 та 30 вересня, 26 та 31 жовтня, 06 та 30 листопада, 29 та 31 грудня; у 2013 році 31 січня, 28 лютого, 03, 05, 11, 12, 22, 26 та 31 березня, весь квітень, 01, 13, 14, 17 та 31 травня, 30 червня, 31 липня, 27 та 31 серпня, 30 вересня, 31 жовтня, 30 листопада, 31 грудня; у 2014 році 31 січня, 28 лютого, 31 березня, 30 квітня, 31 травня, 30 червня, 04 та 05 липня, 01 та 02 серпня; у 2016 році 28 та 29 листопада; 01 грудня; у 2017 році 01 січня, 01 та 27 лютого, 01 та 27 березня, 01 та 26 квітня, 01 та 26 травня, 01 червня, 01 та 26 липня, 01 серпня, 01 вересня, 01 жовтня, 01 листопада; 01 грудня; у 2018 році 01 січня, 01 березня, 01 квітня, 01 травня, 01 червня, 01 липня, 01 серпня, 01 вересня, 01 жовтня, 01 листопада; 01 грудня; у 2019 році 01 січня, 01 лютого, 01 березня, 01 квітня, 01 травня, 01 червня, 01 липня, 01 серпня, 01 вересня, 01 жовтня, 01 листопада; 01 грудня; у 2020 році 01 січня, 01 лютого, 01 березня, 01 квітня, 01 травня, 01 червня, 01 липня, 01 серпня, 01 жовтня, 01 листопада; 01 грудня; у 2021 році 01 січня, 01 лютого, 01 березня, 01 травня, 01 червня, 01 жовтня, 01 листопада, 01 грудня; у 2022 році 01 січня, 01 лютого, 01 березня, 01 травня, 01 червня, 01 липня, 01 серпня, 01 вересня, 01 жовтня, 01 листопада, 01 грудня; у 2023 році 01 січня, - без зазначення з якого карткового рахунку здійснюється списання. Більш того, з вказаної виписки вбачається, що позивачем з відповідачки списувалися щомісячні платежі: за договором 20103130429737 на загальну суму 4583 гривні 50 копійок, однак, що це за договір не зрозуміло, оскільки останній позивачем суду не надано. Також, з вказаної виписки вбачається, що позивачем списувалися грошові кошти з розрахункового рахунку відповідачки в рахунок «Комісії за обслуговування» на загальну суму 328 гривень 68 копійок, що є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Такий висновок також узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, що викладені у постановах від 20 лютого 2020 року у справі № 666/4957/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Отже, списання позивачем грошових коштів з розрахункового рахунку відповідачки в рахунок «комісії за обслуговування» на загальну суму 328 гривень 68 копійок, що є платою за послуги, що супроводжують кредит, тобто платою за управлінням кредитом, є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Приписами ч. 5 ст. 216 ЦК України визначено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до виписки з рахунків відповідачки, вказана вище сума, є платою за управління кредитом. Разом з цим, в умовах кредитного договору відсутнє будь-яке погодження між сторонами плати за управління кредитом. Отже, відповідно до приписів ст.\~215\~ЦК та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», списання «комісії за обслуговування» є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже такими, що не створюють юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним. Більш того, з вказаної виписки вбачається, що позивачем з відповідачки списувалися відсотки за користування кредитом у загальному розмірі 34416 гривень 09 копійок, штраф у сумі 377 гривень 83 копійки та пеня у розмірі 50 гривень, які не погоджені з відповідачкою, оскільки жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження вказаного, позивачем суду не надано, навіть у даній Анкеті-заяві від 13 червня 2007 року, відсутні будь-які умови про встановлення розміру відсотків за користування кредитом та штрафних санцій за порушення їх умов. Таким чином, оскільки [PERSON] не погоджувала сплату відсотків за користування кредитними коштами за договором від 13 червнґя 2007 року, суд вважає неправомірним та безпідставним списання позивачем внесених на погашення боржницею коштів в рахунок погашення відсотків за користування даним кредитом, штрафу та пені. Натомість дана сума коштів підлягає зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Тобто списання Банком внесених боржником коштів в рахунок погашення тіла кредиту та зарахування цих коштів на погашення відсотків за користування кредитом, штрафів та пені є неправомірним та безпідставним. З наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування (а. с. 17) вбачається, що старт карткового рахунку № [NUMBER] відбувся 13 червня 2007 року, а 26 червня 2007 року відповідачці було встановлено кредитний ліміт у розмірі 5000 гривень за вказаною карткою, який у подальшому було збільшено/зменшено, зокрема: 17 квітня 2009 року зменшено до 4470 гривень; 15 червня 2009 року зменшення до 3950 гривень; 21 жовтня 2009 року зменшення до 3620 гривень, 23 листопада 2009 року зменшення до 3330 гривень, 01 березня 2010 року зменшення до 2630 гривень, 14 вересня 2010 року зменшення до 2150 гривень, 15 листопада 2010 року зменшення до 1990 гривень, 27 липня 2011 року збільшення до 3500 гривень, 10 грудня 2012 року зменшення до 3260 гривень, 28 січня 2013 року зменшення до 2920 гривень, 08 лютого 2013 року зменшення до 2760 гривень, 14 жовтня 2013 року зменшення до 3200 гривень, 14 жовтня 2013 року зменшення до 2240 гривень, 21 серпня 2015 року зменшення до 0 гривень, 23 червня 2016 року збільшення до 2500 гривень, 21 серпня 2017 року збільшення до 10000 гривень, 14 листопада 2017 року збільшення до 17000 гривень, 30 січня 2020 року збільшення до 19000 гривень, 10 березня 2020 року збільшення до 20000 року, 08 липня 2020 року збільшення до 25000 гривень, 27 листопада 2020 року збільшення до 27000 гривень. При цьому, вказані відомості не відповідають виписці по картковому рахунку відповідачки. Так, відомості щодо зменшення кредитного ліміту 14 жовтня 2014 року до 2240 гривень та, 21 серпня 2015 року до 0 гривень, стосуються картки за № [NUMBER] ; збільшення кредитного ліміту 21 серпня 2017 року до 10000 гривень та 14 листопада 2017 року до 17000 гривень, стосуються картки за № [NUMBER] ; збільшення кредитного ліміту 10 березня 2020 року до 20000 гривень та 27 листопада 2020 року до 27000 гривень, - стосуються картки [NUMBER] , а не картки № [NUMBER] , як про те стверджує позивач, а відомості щодо збільшення/зменшення кредитного ліміту зокрема: 23 червня 2016 року збільшення до 2500 гривень та, 30 січня 2020 року збільшення до 19000 гривень, взагалі не підтверджуються випискою по картковому рахунку відповідачки. Таким чином, інформація з довідки про зміну умов кредитування картки № [NUMBER] не узгоджується із даними з виписки по картковому рахунку відповідачки. Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи», платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Тобто, з урахуванням вищевикладеного, вбачається, що використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку. Позивач не надав суду у якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів на підставі вказаної заяви від 13 червня 2007 року та кредитного договору б/н від 13 червня 2007 року на відповідний рахунок відповідачки, та згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачці саме як кредитні кошти. Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо наявності у відповідачки заборгованості за простроченим тілом кредиту, у сумі 34072 гривні 86 копійок, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог. При цьому, з виписки по картковим рахункам відповідачки вбачається, що остання здійснювала користування кредитними коштами та загалом нею фактично використано грошових коштів на суму 173478 гривень, з останньою транзакцією 05 березня 2022 року, після чого фактичне користування кредитними коштами банку відповідачкою не здійснювалося, а тіло кредиту збільшувалося за рахунок стягнення відсотків за користування кредитом. При цьому, розмір кредитного ліміту розширявся за рахунок списання відсотків, нарахування яких здійснювалося на суму фактично наданої відповідачці позики та розміру відсотків за попередній місяць, а також суми комісії та пені, тобто сума відсотків нараховувалася на суму позики + розмір відсотків за попередні місяці + розмір пені та комісії. Крім того, з наданої позивачем виписки по картковому рахунку відповідачки вбачається, що останньої у зазначений період часу з 26 червня 2007 року по 01 січня 2023 року внесено грошові кошти на загальну суму 182936 гривень 81 копійка. Оскільки фактично відповідачка використала кредитних коштів на суму 173478 гривень, а повернула банку кошти в розмірі 182936 гривень 81 копійка, суд вважає, що у відповідачки, за вищевказаний період часу, відсутня заборгованість за кредитом, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Разом з цим, суд зазначає, що оскільки доказів погодження між сторонами сплати відсотків за користування кредитом, їх розміру, відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, або підстав нарахування відсотків позивачем не надано ні в письмовому, ні в електронному вигляді, крім того, не надано доказів укладення між сторонами додаткових кредитних договорів на купівлю товарів у розстрочку, то стягненню підлягають лише фактично отримані позичальницею кошти, які останньою повернуті. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів наявності у відповідачки заборгованості за простроченим тілом кредиту та простроченими відсотками, та обґрунтувань (підстав) для їх нарахування. Більш того, позивачем не розкрито таке поняття як «заборгованість за простроченим тілом кредиту» та «заборгованість за простроченими відсотками», їх правова природа та підстави нарахування не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», «відсотки» та «прострочені відсотки», що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивач є юридичною особою банківською установою, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, що вказує на обізнаність позивача із нормами процесуального права, які регламентують принцип цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, враховуючи те, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд та знає про те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, зважаючи на те, що позивачем не надано жодних належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, суд доходить переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № б/н від 13 червня 2007 року, через що підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed