Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

до суду звернувся позивач з вимогою до відповідачів про визнання недійним договору поруки № П2022390-6 від 28.11.2014, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013, укладеного ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк». Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що, відповідно до п. 1.3. кредитного договору № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013, забезпечення позичальником - позивачем ПАТ «Укргазвидобування» - виконання своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою (іпотекою) вимоги за вказаним договором виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора ПАТ «Дельта Банк» - відповідача у справі, та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори, а саме: 1.3.1. договір застави майнових прав на отримання грошових коштів по договорам (контрактам), що належать позивачу. Натомість, 28.11.2014 між відповідачами укладено договір поруки № П 2022390-8, яким передбачено, що забезпеченням виконання кредитного договору № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 є порука - вид забезпечення, який не передбачений в договорі кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013, у зв`язку з чим позивач просить договір поруки № П 2022390-8 від 28.11.2014 визнати недійсним, як такий, що суперечить положенням ч. 1 ст. 548 ЦК України. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Писанця В.А. від 25.01.2019 справу за вказаним позовом призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Писанця В.А. від 30.07.2019 залучено до участі у даній цивільній справі, правонаступника відповідача ПАТ «Дельта Банк» - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор». Постановою Київського апеляційного суду від 22.12.2020 ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 30.07.2019 залишено без змін. Ухвалою суду від 17.11.2021 справу за вказаним позовом прийнято до провадження судді Новака Р.В. за правилами (загального) позовного провадження. Ухвалою суду від 25.05.2023 у справі за вказаним позовом закрито провадження та призначено до судового розгляду. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач-1 не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 29.08.2013 між позивачем та відповідачем ПАТ «Дельта Банк» укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2022390, відповідно до п. 1 якого, предметом договору були грошові кошти, які надавалися окремими частинами - траншами - у межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 150000000,00 грн. із сплатою за користування кредитом 24 % річних та кінцевим терміном погашення не пізніше 31.12.2014. З метою забезпечення виконання зобов`язань з кредитними договорами, 28.11.2014 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено договір поруки №П 2022390-6. Пунктом 2.2 договору поруки передбачено, що загальний обсяг відповідальності поручителя за цим договором не може перевищувати 40500000,00 грн, або її еквівалент в гривні за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов`язання позивальника за договором кредиту. У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язання за кредитним договором, які передбачені в п. 3.3 даний договорів, та з метою погашення заборгованості по відповідним кредитним договорам, у лютому 2015 року банком, на підставі вищезазначеного п.1.3 договору поруки, було здійснено списання з депозитного рахунку відповідача 1, який відкритий у АТ «Дельта Банк» грошових коштів у сумі, що є еквівалентом 40500000,00 грн. Посилаючись на те, що у кредитному договорі передбачений лише такий вид забезпечення як застава, позивач вважав, що договір поруки суперечить положенням ч. 1 ст. 548 ЦК України та, в силу ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, просив визнати його недійсним. Окрім цього, в ході судового розгляду, судом встановлено, що у зв`язку з укладанням та на підставі договору застави майнових прав, у Єдиному державному реєстрі обтяжень рухомого майна 05.11.2013 ДП «Інформаційний центр» було зареєстровано приватне обтяження (застава рухомого майна) за об`єктом: майнові права за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування», та оголошено заборону відчуження предмета обтяження. Обтяжувачем рухомого майна визначено Національний банк України, а боржником - ПАТ «Дельта Банк». У подальшому між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено оспорюваний договір поруки. Договір поруки було оприбутковано ПАТ «Дельта Банк» на відповідному позабалансовому рахунку обліку наданих застав 19.02.2015, а потім на підставі пункту 1.3 договору поруки банк здійснив договірне списання коштів із депозитного рахунку [PERSON] в сумі 40500000,00 грн у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання ПАТ «Укргазвидобування». Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог законодавства. За наведеного, в кредитному договорі немає жодних посилань на те, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором повинен бути укладений договір поруки, як це встановлено приписами ч. 1 ст. 548 ЦК України. Проте, дослідивши судову практику з аналогічних спорів, застосовуючи норми матеріального права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтями 215, 216 ЦК України визначено загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків. За змістом статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Відповідно до статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Отже, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Крім того, положеннями статті 548 ЦК України не передбачено, що забезпечувальне зобов`язання чи його види можуть визначатися виключно самим основним зобов`язанням, а учасники цивільних правовідносин позбавлені можливості укласти окремий договір, який визначатиме вид та порядок забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до статей 553, 554, 626 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання для боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Чинним законодавством не передбачено обов`язкового отримання попередньої згоди боржника в основному зобов`язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов`язань. Зазначене узгоджується з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, до яких дійшов Верховний Суд України у постанові від 20.02.2012 у справі № 6-51цс11 та Верховний Суд у постановах від 13.06.2018 у справі № 761/22001/15-ц (провадження№ 61-643св17), від 16.09.2020 у справі № 373/726/14-ц (провадження № 61-40437св18), від 02.12.2020 у справі № 761/23379/15-ц (провадження № 61-3604св18). Від зазначеної правової позиції Верховний Суд не відступав. Вищезазначені норми не передбачають й обов`язкового визначення основним зобов`язанням видів забезпечення його виконання. Зазначення поруки як виду забезпечення у тексті основного зобов`язання є факультативною умовою, недотримання якої не тягне за собою визнання правочину недійсним. Отже, з посиланням позивача на статтю 548 ЦК України, про те, що відсутність в основному зобов`язанні такого виду забезпечення його виконання як поручительство може свідчити про недійсність договору поруки. Так, в ході судового розгляду встановлено, що 29.04.2015 згідно з протоколом №1 з перевірки правочинів, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб виявлено, що договори поруки, укладені між ПАТ «Дельта Банк» та вказаними фізичними особами є нікчемними. Суд вважає необхідним звернути увагу на те, що рішення комісії ПАТ «Дельта Банк» від 29.04.2015, яким, зокрема укладений 28.11.2014 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] договір поруки № П 2022390-6 визнавався нікчемним, надалі було скасовано постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.12.2015, яка набрала законної сили. За викладених обставин, у справі немає підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦПК України, для визнання спірного договору недійсним. ПАТ «Укргазвидобування» оспорює дійсність договору поруки від 28.11.2014 лише з підстав невідповідності цього договору статті 548 ЦК України. Будь-яких інших підстав, з яких оспорюваний договір може визнаватися у судовому порядку недійсним, позивач у своїх вимогах не визначив. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 761/21994/15-ц від 01.12.2021. Верховний суд у вищезазначеній справі дійшов висновку, що зазначення поруки як виду забезпечення у тексті основного зобов`язання є факультативною умовою, недотримання якої не тягне за собою визнання правочину недійсним. Отже, ПАТ «Дельта Банк», уклавши спірний договір поруки, та прийнявши погашення заборгованості за кредитним договором, надав одному з кредиторів банку переваги у вигляді передачі йому вимоги до ПАТ «Укргазвидобування», прямо не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 01.12.2021 у справі № 761/15764/15-ц, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed