Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання - [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 5000,00 грн щомісяця та стягнути з відповідача додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, пов`язаними з розвитком здібностей дитини, її хворобою, необхідністю санаторного лікування у розмірі 72 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після розірвання шлюбу дитина проживає з позивачем та перебуває на її цілковитому утриманні, натомість відповідач матеріальної участі у забезпеченні сина не приймає. Позивач самостійно не може забезпечити достатній матеріальний рівень, необхідний для належного утримання дитини, а тому вважає, що відповідач, який є здоровим та працездатним, отримує заробітки від здійснення підприємницької діяльності, має нерухоме майно, земельну ділянку, транспортний засіб, зобов`язаний брати участь в утриманні дитини, розмір якого позивач вважає достатнім у сумі 5000 гривень щомісяця, однак не менше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Крім цього, дитина потребує додаткових витрат, зумовлених особливими обставинами, пов`язаними із розвитком її здібностей, хворобою, необхідністю стаціонарного лікування, половина яких у сумі 72000 гривень повинна бути відшкодована відповідачем. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 січня 2022 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/4/22 за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 16 червня 2022 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач вказує, що вимога про стягнення аліментів у сумі 5000 гривень щомісяця не підтверджена належними і допустимими доказами, а також зазначає про безпідставність вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Відповідач посилається на те, що з 01 листопада 2014 року перебуває в офіційному шлюбі з [PERSON] , яка на цей час не працює та не має доходу, від цього шлюбу має неповнолітню дитину, яка має захворювання та потребує постійного лікування, він є єдиним годувальником для своїх непрацездатних батьків-пенсіонерів, а сам відповідач є ветераном війни-учасником бойових дій та отримує мінімальну пенсію, яка складає 4061,40 грн. Як стверджує відповідач, на даний час іншого доходу, аніж пенсія, він не має та повідомив, що його діяльність як фізичної особи-підприємця на цей час зупинена, доходів він не отримує, а також має податковий борг. Так само не отримує він доходи і за місцем роботи у ТОВ «АЛВИ-БУД», так як товариство прибутків не отримує та заробітну плату він також не отримує. Звертає увагу, що він долучився на добровільній основі до територіального захисту держави в лавах добровольчого формування Боярської міської територіальної громади ім. Євгена Коновальця № 1, уклав контракт, за яким кошти не отримує, та передав для підрозділів територіальної оборони належний йому автомобіль. 08 липня 2022 року від позивача надійшли заперечення на відзив, в якому позивач зазначає, що визначений нею розмір аліментів є цілком зваженим та обґрунтованим, обумовлений потребами дитини. Відповідач є здоровим і працездатним, може сплачувати аліменти на належному рівні, оскільки має власний бізнес і офіційно зареєстрований як фізична особа-підприємець, має інші доходи, так як повідомив, що вступив до лав ТРО та є учасником бойових дій, отримує додаткову пенсію, має нерухоме майно, земельну ділянку, транспортний засіб. Позивач вважає, що відповідач наділений усіма правами та пільгами, що належать військовослужбовцям та розмір його доходів він занизив. Позивач вважає необгрунтованими заперечення відповідача щодо компенсації додаткових витрат на ортодонтичне лікування дитини, вказуючи, що визначений план лікування обумовлений гострою необхідністю та був ретельно підібраний під конкретного пацієнта. Також позивач не погоджується з доводами відповідач про те, що він є єдиним годувальником своїх батьків і у нього на утриманні перебуває дитина і дружина, оскільки відповідач не надав жодних доказів непрацездатності батьків та участі у їх утриманні, що могло б вплинути на його матеріальний стан, та, крім цього, відповідач має рідну сестру, яка може так само допомагати батькам. 18 липня 2022 року позивач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких повторно зауважив, що має на утриманні, зокрема, дитину 20 квітня 2013 року, який потребує постійного нагляду лікарів та проходження щорічного стаціонарного амбулаторного лікування з огляду на діагноз: вторинна кардіоміопатія, підвищена трабекулярність міокарда ЛШ, та дружину, яка на цей час не працює та доходу не має. Щодо плану лікування у лікаря-ортодонта, відповідач наголошує, що цей документ не підписаний лікарем. Інші доводи, викладені у запереченні на відповідь на відзив, повторюють аргументи, що містяться у відзиві на позовну заяву. 2 червня 2023 року Головне управління Державної податкової служби у м. Києві подало на виконання вимог суду відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків відповідача за 2021 рік. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов таких висновків. Як встановлено судом, сторони з 06 червня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва суду від 12 листопада 2013 року у справі № 753/8994/20. Від шлюбу у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . На дату звернення позивача із позовом у цій справі дитина досягла повноліття. 15 вересня 2021 року між Університетом прикладних наук ІСМА та [PERSON] укладено договір про навчання № 21-1015, відповідно до умов якого університет зобов`язався зарахувати студента до ІСМА до програми підготовки бакалавра за спеціальністю «Бізнес-адміністрування», присвоєний ступінь «Бакалавр з ділового адміністрування», присвоєна кваліфікація «Бізнес-адміністратор», програма кредитних балів 160, заочна, 4,5 роки, мова навчання англійська, а студент у встановлені строки забезпечити сплату плати за навчання готівкою в касі ІСМА або шляхом переказу на рахунок ІСМА відповідно до умов цього договору (п.п. 2.1.1, 2.2.4. договору). Додатком до цього договору визначені суми та терміни оплати за один рік навчання, яка становить 450 Євро. Згідно з наявною у матеріалах справи квитанцією, позивач 13 жовтня 2021 року сплатила 450 Євро на рахунок Університету за навчання [PERSON] . Як слідує з копії довідки ректора Університету від 29 вересня 2021 року, [PERSON] 24 вересня 2021 року зарахований до ISMA Вищу шкоду менеджменту інформаційних систем, місто Рига , Латвія та на цей час навчається на 1 курсі очного відділення професійної бакалаврської програми «Управління підприємницькою діяльністю». Період навчання на бакалаврській програмі 4 роки. Посилаючись на те, що на даний час дитина є повнолітньою, однак продовжує навчатися на денній формі навчання в Університеті та не має змоги влаштуватися на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток, позивач просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі 5000 гривень щомісяця. Також позивач просить стягнути додаткові витрати в розмірі 72 000,00 грн, які складаються з: витрат на придбання ліків для дитини у розмірі 6 500 гривень, витрат на навчання у вищому учбовому закладі в розмірі 15 750 гривень, витрат на санаторно-курортне лікування в розмірі 12 000 гривень, витрат на ортодонтичне лікування в розмірі 68 100 гривень, витрат на придбання одягу та взуття до шкільного випуску в розмірі 11 000 гривень та витрат на репетитора з підготовки до ЗНО в розмірі 32 000 гривень. Щодо додаткових витрат. Як передбачено статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою-третьою статті 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). Так, відповідно до статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Аналіз наведених норм закону вказує на те, що базові постійні потреби дитини покриваються за рахунок аліментів. Проте, в окремих випадках, за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку або хронічну хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. З урахуванням положень ст. 141 СК України, якою передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, кожен із батьків зобов`язаний приймати участь у додаткових витратах на дитину і вони мають рівні обов`язки щодо несення таких витрат. При цьому суд також виходить з того, що [PERSON] став повнолітнім [INFO] і з цього часу не є дитиною, а тому до правовідносин, пов`язаних з участю батьків у додаткових витратах на дитину, що виникли (або продовжуються) після вказаної дати відсутні підстави для застосування положень статті 185 СК України (така позиція узгоджується, зокрема, з постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі за № 638/13860/16-ц). Так, згідно з наявними в матеріалах справи виписками з історії хвороби [PERSON] за 2015, 2016, 2017, 2018, а також за 2021 рік, [PERSON] має захворювання - дисфункцію жовчного міхура по змішаному типу, хронічний первісний гастродуоденіт, доброякісна пігментна гіпербілірубінемія (синдром Жільбера) з 2013 року. Позивачем надані виписки з медичної карти дитини, зокрема, за 12 листопада 2020 року та 14 липня 2021 року, які містять лікарські призначення відповідно до встановленого діагнозу, та фіскальні і товарні чеки на придбання ліків, а саме: 11/05/21, 17/05/21, 05.10.2021, 08.10.2021, 03.11.2021 та товарний чек від 29 липня 2021 року. Оцінивши, вказані документи, порівнявши номенклатуру придбаних медичних препаратів з медичними документами щодо призначеного лікування, суд вважає, що наданими доказами частково підтверджується понесення позивачем витрат, які відносяться до додаткових витрат, оскільки зумовлені необхідністю лікування вродженої та хронічної хвороби, що є тією особливою обставиною, наявність якої пов`язана з можливістю стягнення додаткових витрат. При визначенні розміру таких витрат суд виходить з того, що фіскальні чеки від 08.10.2021, 03.11.2021, 05.10.2021 свідчать про понесення витрат на придбання ліків після досягнення дитиною повноліття, а отже не можуть бути покладені на відповідача відповідно до статті 185 СК України. Фіскальні чеки 11/05/21 та 17/05/21 підтверджують придбання лікарських засобів, призначення яких відсутнє у наданих медичних документах, а відповідних рецептів, призначень лікаря, якими б підтверджувалася необхідність витрат на придбання таких саме ліків (товарів) позивачем не надано, а тому, на думку суду, вони не відносяться до додаткових витрат, викликаних особливими потребами. Фіскальний чек 15-04-2021 ФОП [PERSON] та чек ТОВ «Медичний центр «Ваш лікар» суд не враховує як належний доказ на підтвердження понесення позивачем додаткових витрат, оскільки з їх змісту неможливо встановити товари/послуги, за які здійснювалася оплата і чи пов`язані такі оплати зі станом здоров`я дитини. Таким чином, як належний та достатній доказ понесення позивачем витрат на придбання ліків суд враховує товарний чек від 29 липня 2021 року на суму 1450 гривень, найменування товарів у якого відповідає призначенням лікаря, що міститься у медичній карті за 14 липня 2021 року. Наданий позивачем скріншот з цінами на медичний препарат «урсофальк» не свідчить про понесення позивачем витрат на його придбання, а з урахуванням досягнення дитиною повноліття відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку відшкодування таких витрат як передбачуваних витрат. Отже, з відповідача підлягає стягненню додаткові витрати у сумі 725 грн. (1450 грн./2), що становить половину від загальної суми понесених позивачем витрат. В частині стягнення з відповідача витрат на ортодонтичне лікування, вартість якого становить 68100 грн, суд вважає, що вимоги про їх стягнення не підлягають задоволенню з огляду на те, що наданий позивачем план лікування: (1) не містить найменування особи, яка його склала, підпису цієї особи, печатки юридичної особи; (2) не містить дати його складання; (3) цей план не свідчить про понесення позивачем витрат на лікування і позивачем також не надані докази оплати таких послуг (повністю чи частково), а тому з урахуванням досягнення дитиною повноліття відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку відшкодування таких витрат як передбачуваних витрат. Щодо понесених позивачем витрати на літній відпочинок дитини, суд вважає, що вони не відносяться до додаткових витрат, оскільки такий відпочинок є способом забезпечення дозвілля дитини у літній період, відноситься до звичайного способу життя, він не зумовлений особливими обставинами (зокрема хворобою дитини, про яку йшлося вище), а отже є повсякденними витратами на дитину. При цьому позивач самостійно, на власний розсуд, обрала напрямок та готель, у якому дитина провела літній відпочинок. Така позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №761/6939/17 та у постанові від 17 січня 2019 року у справі № 720/1119/17. Отже, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо витрат на навчання у вищому учбовому закладі, суд виходить з того, що у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу, якою передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Оплата вартості навчання не відноситься до додаткових витрат, а тому правові підстави для їх стягнення у даному випадку відсутні (відповідна правова позиція щодо застосування вказаних норм права викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі №766/12242/16-ц та у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 638/13860/16-ц). Щодо витрат на репетиторів з підготовки до ЗНО, суд зауважує, що позивачем не зазначено і матеріали справи не містять відомостей про те, які саме послуги та за якими навчальними планами, програмами чи стандартами освіти надавалися, чи була зумовлена необхідність додаткового платного навчання дитини якимись особливими обставинами і чи була необхідність додаткового навчання у репетиторів. Саме по собі навчання у репетиторів не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини (схожа правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі №569/6838/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19. Відвідування дитиною репетиторів не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, оскільки за обставинам цієї справи відноситься до загального розвитку дитини, і є не обов`язковим, а добровільним волевиявленням одного із батьків, у даному випадку матері. Схожі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 205/4622/16-ц та від 26 вересня 2018 року в справі № 761/6933/17. Щодо витрат позивача на придбання одягу, на підтвердження чого позивачем надані копії фіскальних чеків, суд, оцінивши номенклатуру придбаних товарів, дійшов висновку, що вони не відносяться до додаткових витрат, викликаних особливими потребами, а є витратами, пов`язаними із звичайним способом життя, а тому підстав для стягнення таких витрат суд не вбачає. Щодо аліментів. Відповідно до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За нормами статті 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Як передбачено статтею 199 цього Кодексу, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (стаття 200 СК України). До відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу (стаття 201 СК України). Отже за змістом наведених норм права обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: - походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); - досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; - продовження дітьми навчання (незалежно від форми навчання). - потреба дітей у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; - наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (тобто, батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Під час розгляду справи, суд встановив, що [PERSON] , є повнолітнім сином позивача і відповідача та не досяг 23 років, заочно навчається в Університеті прикладних наук ІСМА (пункт 2.1.1 договору про навчання) на програмі підготовки бакалавра за спеціальністю «Бізнес-адміністрування», вартість навчання за один рік становить 450 Євро, яка за перший рік навчання сплачена позивачем квитанцією від 13 жовтня 2021 року. Позивач у своїх заявах по суті спору не навела жодних конкретних обставин, які б свідчили про необхідність і наявність витрат, пов`язаних з навчанням, крім оплати вартості навчання, зокрема витрат на проживання на час навчання чи сесії, витрат на переїзд до місця навчання, харчування, придбання підручників тощо. Суд при цьому враховує, що за умовами договору про навчання [PERSON] навчається на заочній формі, відомостей про неможливість його працевлаштування (в тому числі і наслідок хвороби) позивач не надала, а тому необхідність надання такій дитині матеріальної допомоги може бути під сумнівом. Ці сумніви ґрунтуються також на тому, що [PERSON] навчається у навчальному закладі, розташованому у м. Рига Латвійської Республіки, однак, стверджуючи про необхідність стягнення з відповідача аліментів для відшкодування витрат, пов`язаних з навчанням, позивач натомість не навела жодних відомостей про спосіб навчання [PERSON] (дистанційно чи за особистої присутності у навчальному закладі), переїзду його для навчання до м. Рига на весь строк навчання чи для участі у сесії відповідно до форми навчання, проживання там тощо. При цьому умовами укладеного договору про навчання Університет зобов`язався зокрема забезпечити право студента користуватися бібліотекою, читальною, спортивною та культурною базами ІСМА. Загалом усі доводи позивача в цій частині вимог зводяться лише до твердження про наявність у дитини потреб у зв`язку з навчанням і обов`язку відповідача сплачувати аліменти для задоволення таких потреб. За таких обставин суд вважає, що всупереч покладеному на сторони обов`язку доказування, позивач не довела наявність потреби дитини у матеріальній допомозі у зв`язку з її навчанням. Щодо наявності у відповідача можливості надавати таку допомогу, суд враховує відомості, отримані з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів за 2021 рік, відповідно до яких у 2021 році відповідач отримав сукупний дохід у сумі 1 672,61 грн, повідомлені ним відомості про суму пенсії, розмір якої становить 4 061,40 грн на місяць, відсутність доходів за місцем роботи у ТОВ «АЛВИ-БУД» та доходу як фізичної особи-підприємця, наявності у нього на утриманні малолітньої дитини. При з`ясуванні можливості відповідача надавати допомогу суд також виходить з того, що матеріали справи не містять достовірних відомостей про наявність у відповідача майна (як і його вартості), зокрема і придбаного у період після розірвання шлюбу між сторонами, а також відомостей про витрати відповідача, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, які б могли підтвердити наявність у відповідача витрат, що перевищують його офіційні доходи. Суд також зважає на передбачену статтею 200 СК України необхідність враховувати можливість надання утримання другим з батьків та враховує, що позивачем не надано жодних відомостей про розмір її доходів. Отже позивачем не доведено наявність у відповідача можливості надавати дитині допомогу у зв`язку з навчанням. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині вимог. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial