Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 06 листопада 1999 року між ними було укладено шлюб, від якого мають чотирьох дітей, двоє з яких є неповнолітніми: син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] ; з липня 2022 року їхні сімейні відносини припинені, причиною розпаду сім`ї являється те, що вони перестали розуміти один одного, в зв`язку з чим між ними стали виникати сварки, що унеможливлює подальше збереження шлюбу, а тому просить його розірвати. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав; наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу без надання часу для примирення, оскільки відповідачка більше року мешкає й працює в м. Києві, має нову сім`ю й повертатися до чоловіка не бажає. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка належним чином та своєчасно повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи за місцем реєстраційного обліку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (повернення судової кореспонденції з довідкою АТ «Укрпошта» ф.20 із зазначенням причини повернення «адресат відсутній» згідно з ч.7, 8 ст.128 ЦПК України вважається належним сповіщенням особи),але в судове засідання не з`явилася, про причини неприбуття не повідомила, відзиву на позов не подала. Тому, зі згоди представника позивача суд ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] 06 листопада 1999 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Малоснітинською сільською радою Фастівського району Київської області за актовим записом №14. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані й проживають з батьком. Сторони з липня 2022 року разом не проживають, не спілкуються, ведуть окреме господарство, спільних інтересів не мають, примиритися не бажають, позивач категорично наполягає на припиненні подружніх відносин, відповідачка відзиву на позов не подала та явку в судове засідання проігнорувала, що свідчить про її байдуже ставлення до існування шлюбу, який між подружжям носить формальний характер. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дітей, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Крім того, за відсутності в матеріалах справи доказів існування спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд одночасно з вимогою про розірвання шлюбу вирішує залишити проживати неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] з позивачем-батьком, що не є вирішенням питання про місце проживання дітей. Наведений висновок суду також узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 15 січня 2020 року по справі №200/952/18. Понесені [PERSON] у справі судові витрати по сплаті судового збору за клопотанням його представника залишаються за позивачем, що з огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства не суперечить вимогам ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved