Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м.Києва із позовом до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н. М., про визнання договорів купівлі - продажу приміщень недійсними. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 07.12.2017 між [PERSON] та [PERSON] були укладені два Договори купівлі-продажу нежитлових приміщень, а саме творчих майстерень за адресами [ADDRESS] та приміщення 192, що посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. за реєстровими номерами 7810 та 7813. На підставі вказаних договорів 07.12.2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на вказані нежитлові приміщення за реєстраційними номерами об`єктів нерухомого майна 1423304980000 та 1423279580000. 20.12.2017 [PERSON] отримала доступ до приміщень та виявила, що ці приміщення є технічними поверхами багатоповерхового житлового будинку (у різних під`їздах) з комунікаціями загального користування (елементи системи вентиляції, витяжки, електрощитові та інше), та не можуть за законом належати їй на праві власності. У зв`язку з недобросовісними діями продавця - [PERSON] , в наслідок обману з його боку, [PERSON] сплатила грошові кошти та формально зареєструвала у реєстрі право власності об`єкти нерухомого майна, який не є відокремленими об`єктами, а саме: творчими майстернями, про що зазначено в договорах купівлі-продажу, а є невід`ємними частинами багатоповерхового житлового будинку, які належить до спільного майна багатоповерхового будинку, а відповідач не мав права відчужувати описані нежитлові приміщення Позивач вказала, що в результаті здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12018100010002146 від 14.03.2018 відповідач [PERSON] розшукується правоохоронним органами, позивач не має сподівань та мети повернення грошових коштів, що були сплачені при купівлі приміщень, однак, у зв`язку із наявністю відомостей про право власності на приміщення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивачу нараховується податок на нерухоме майно, а арешт у кримінальному провадженні перешкоджає внесенню до реєстру відомостей про припинення права власності шляхом подання нотаріусу заяв відповідного змісту. Єдиним способом припинити право власності позивача не об`єкти нерухомого майна, які фактично не існують та в силу закону не можуть належати позивачу, є звернення до суду із позовом про визнання договорів недійними та для реального захисту та відновлення порушених прав позивача необхідно скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, оскільки оскаржувані договори не створили жодних юридичних наслідків. Ухвалою Голосіївського районного суд у м. Києва від 09.01.2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву, а третій особі для подання письмових пояснень. Ухвалою Голосіївського районного суд у м. Києва від 29.05.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву у якій просить провести розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог закону. Будь - яких заяв чи клопотань від відповідача до суду не надходило. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільною права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, крім цього стаття 16 цього ж Кодексу зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із ч. 2 та ч. 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Судом встановлено, що 07.12.2017 між [PERSON] та [PERSON] були укладені два Договори купівлі-продажу нежитлових приміщень, а саме творчих майстерень за адресами [ADDRESS] та приміщення 192, що посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. за реєстровими номерами 7810 та 7813. На підставі вказаних договорів 07.12.2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на вказані нежитлові приміщення за реєстраційними номерами об`єктів нерухомого майна 1423304980000 та 1423279580000. 20.12.2017 [PERSON] отримала доступ до приміщень та виявила, що ці приміщення є технічними поверхами багатоповерхового житлового будинку (у різних під`їздах) з комунікаціями загального користування (елементи системи вентиляції, витяжки, електрощитові та інше), та не можуть за законом належати їй на праві власності. Згідно зі статтею 1 Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Згідно частин першої-другої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Аналогічні за змістом норми містить Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду». У відповідності із статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно довідки ТОВ «Архітектурне Бюро Технічних Ідей» під час обстеження встановлено, що обидва оспорювані приміщення не мають перегородок та зовнішніх стін, які відокремлюють приміщення та утворюють відокремлений вихід на місця загального користування, а весь 25-й поверх будівлі за адресою [ADDRESS] є технічним поверхом багатоповерхового житлового будинку з місцями загального користування, де проходять труби інженерних систем та комунікацій загального користування. Отже, вказані приміщення відносяться до допоміжних приміщень житлового будинку, а їх експлуатація, як окремих об`єктів нерухомості є неможливою, та аналізуючи наведені норми законодавства очевидним є висновок про те, що оспорювані приміщення не могли бути відчужені відповідачем. Таким чином, нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] та приміщення [ADDRESS] є об`єктами права спільної сумісної власності всіх власників квартир та нежитлових приміщень в будинку за відповідною адресою. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] посилалась на те, що внаслідок обману з боку [PERSON] , вона сплатила грошові кошти та формально зареєструвала у реєстрі право власності об`єкти нерухомого майна, який не є відокремленими об`єктами, а саме: творчими майстернями, про що зазначено в договорах купівлі-продажу, а є невід`ємними частинами багатоповерхового житлового будинку, які належить до спільного майна багатоповерхового будинку, а відповідач не мав права відчужувати описані нежитлові приміщення, відтак вказані договори купівлі - продажу приміщень підлягають визнанню недійсними, так як укладені шляхом обману з боку продавця та не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Так, ч.ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержане, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови N 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Із матеріалів справи вбачається, що за фактом шахрайських дій відповідача, на підставі колективного звернення мешканців будинку за адресою [ADDRESS] , до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12018100010002146 від 14.03.2018. Під час проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні було встановлено, що невстановленими особами, самоправно, всупереч установленому законом порядку, вчинено умисні дії, наслідком яких стала зміна цільовою призначення приміщення 25 поверху вказаного багатоквартирного будинку з технічного (допоміжного) приміщення на творчу майстерню, а також незаконна, без передбачених законодавством підстав, реєстрація права власності на зазначене приміщення від 09.10.2017 за [PERSON] з подальшим відчуженням зазначеного об`єкту нерухомості на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] . У результаті здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12018100010002146 від 14.03.2018 [PERSON] розшукується правоохоронним органами. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 09.07.2018 у справі 752/11590/18 на вищевказані приміщення, як на об`єкти нерухомого майна, накладено арешт у кримінальному провадженні. Позивач вказує, що не має сподівань та мети повернення грошових коштів, що були сплачені при купівлі приміщень, однак, у зв`язку із наявністю відомостей про право власності на приміщення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивачу нараховується податок на нерухоме майно, а арешт у кримінальному провадженні перешкоджає внесенню до реєстру відомостей про припинення права власності шляхом подання нотаріусу заяв відповідного змісту. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України, правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу ст. 81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, перевіреними під час розгляду справи, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивач довела належними доказами, як це передбачено ст.ст. 77, 81 ЦПК України, факт обману з боку відповідача щодо істотних умов договору. Судом встановлено, що в стосунках, які склалися між сторонами, мав місце обман з боку відповідача. Єдиним способом припинити право власності позивача не об`єкти нерухомого майна, які фактично не існують та в силу закону не можуть належати позивачу, є визнання договорів недійними та скасування рішень державного реєстратора. Зазначене підтверджується поясненнями позивача та матеріалами справи. Судом встановлено, що оспорювані позивачем правочини вчинені під впливом обману (умислу у діях відповідача як продавця цього майна). З урахуванням наведених норм, стороною позивача доведено, що спірні договори, при їх укладенні не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, оскільки продавець знав та ввів в оману покупця, що вказані приміщення відносяться до допоміжних приміщень житлового будинку, а їх експлуатація, як окремих об`єктів нерухомості є неможливою, тому оспорювані приміщення не могли бути відчужені відповідачем. Укладаючи договори з відповідачем позивач мала намір набути у власність творчі майстерні з можливістю розпоряджатися ним на власний розсуд. Однак, внаслідок недобросовісних дій відповідача в наслідок обману з його боку, [PERSON] сплатила грошові кошти та формально зареєструвала у реєстрі право власності об`єкти нерухомого майна, який не є відокремленими об`єктами, а саме: творчими майстернями, про що зазначено в договорах купівлі-продажу, а є невід`ємними частинами багатоповерхового житлового будинку, які належить до спільного майна багатоповерхового будинку, а відповідач не мав права відчужувати описані нежитлові приміщення. Таким чином, суд вважає, що з боку відповідача мало місце істотне порушення договорів, що є підставою для визнання їх недійсним. Щодо задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно, суд приходить до висновку про її задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року, справа №909/968/16, зазначено, що у разі визнання недійсним договору, що стало підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації. Відомості про припинення речових прав вносяться до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. Враховуючи вищезазначене, а також те, що позивач набула право власності на нежитлові приміщення, а саме творчих майстерень за адресою: [ADDRESS] та приміщення 192, без законних на те підстав, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, тому судові витрати по сплаті судового збору понесені позивачем підлягають відшкодуванню відповідачем у розмірі 5 076 грн 48 коп.

Outcome: approved