Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

В червні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до\~ Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування, посилаючись на наступні обставини. [INFO] померла [PERSON] . За життя [PERSON] мала право на отримання у власність (приватизацію) земельної ділянки площею 1.45 га для ведення особистого підсобного (селянського) господарства, що розташована на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Згідно з витягом з рішення Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 13.12.2000 року №15-125 «Про погодження збільшення до 2 гектарів розмірів земельних ділянок у користування для ведення особистого підсобного господарства працівникам соціальної сфери», Розаліївська сільська рада вирішила: 1) погодити збільшення до 2 гектарів розмірів земельних ділянок у користування для ведення особистого підсобного господарства; 2) [PERSON] , пенсіонерці, яка пропрацювала в соціальній сфері 39 років, проживає у с. Розаліївка 55 років, має сім`ю в складі 3 особи, в приватній власності має 0,40 га землі, земельну ділянку 1,45 га. Отже, вищевказаним рішенням Розаліївська сільська рада Білоцерківського району Київської області виразила свою згоду на передачу [PERSON] у власність земельної ділянки площею 1.45 га на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області. На виконання рішення Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 13.12.2000 року №15-125 було виготовлено схему поділу земельних ділянок, які пропонуються до передачі у власність для ведення особистого селянського господарства на території Розаліївської сільської ради, зроблено викопіювання з плану Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області з місцем розташування земельної ділянки, яку планувалося передати у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею до 2,0 га, а також схему1 розміщення земельної ділянки площею 1,45 га. яка мала бути передана у власність [PERSON] . Наведене свідчить, що за життя [PERSON] мала право на отримання у власність (приватизацію) земельної ділянки площею 1,45 га для ведення особистого підсобного (селянського) господарства, що розташована на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Однак, за життя [PERSON] не встигла виготовити відповідну документацію, провести реєстрацію земельної ділянки, а також провести державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку та отримати правовстановлюючий документ на неї. Отже, до складу спадщини після померлої [PERSON] увійшло право на приватизацію земельної ділянки площею 1,45 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. При житті [PERSON] склала заповіт від 27.10.2020, посвідчений секретарем виконавчого комітету Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області, яким все своє майно, де б воно не було, з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належало їй за законом на день смерті та на що вона мала право, померла заповіла [PERSON] . Згідно з довідкою про коло спадкоємців №232/02-14 від 25.04.2023 року, з матеріалів спадкової справи №229/2022 від 07.11.2022 року, заведеної до майна померлої [PERSON] , вбачається, що спадкоємцем всіх прав та обов`язків за заповітом на майно померлої [PERSON] є Позивач. Позивач у встановленому законом порядку прийняла спадщину [PERSON] та звернулася до державного нотаріуса Узинської державної нотаріальної контори Малькевич Л.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею до 2,00 га, що була надана в користування [PERSON] для ведення особистого підсобного господарства та планувалася до передачі їй у власність. Постановою від 25.04.2023 року Позивачу було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину через те. що за померлою [PERSON] за життя не було проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та відсутні відповідні правовстановлюючі документи на неї. У зв`язку з цим. нотаріусом було відмовлено Позивачу у вчиненні нотаріальної дії та роз`яснено її право звернутися з даним питанням до суду. Таким чином, у зв`язку з тим, що за життя [PERSON] не встигла отримати правовстановлюючий документ та зареєструвати своє право власності на земельну ділянку, а для отримання свідоцтва про право на спадщину необхідно надати зареєстрований оригінал документу на землю, Позивач не може оформити через нотаріальну контору свої спадкові права на вказану земельну ділянку. Отже, Позивач може завершити процедуру приватизації земельної ділянки площею 1,45 га для ведення особистого підсобного (селянського) господарства, що розташована на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області як спадкоємець померлої [PERSON] . Просила суд визнати за [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] право на завершення приватизації, державної реєстрації, реєстрації права власності, одержання всіх необхідних документів та вчинення інших дій необхідних для оформлення (отримання) права власності на земельну ділянку площею 1,45 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області ( а. с. 1-3 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2023 року (а. с. 24 ), головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Ухвалою судді від\~ 19 червня 2023 року постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній справі та постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження Призначено підготовче судове засідання у справі на 12 липня 2023 року ( а. с. 29-30 ). Ухвалою суду від 12 липня 2023 року закрито підготовче засідання у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 12 вересня 2023 року ( а. с. 37-38 ). 12 вересня 2023 року розгляд справи було відкладено на 03.10.2023 року для повторного виклику в судове засідання відповідача ( а. с. 47 ). В судове засідання 03.10.2023 року позивач [PERSON] не з`явилася,\~ 12.09.2023 року за вх. № 39987 судом отримано заяву від останньої, в якій просила справу слухати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. Проти заочного рішення не заперечує ( а. с. 46 ). Відповідач Узинська міська рада Білоцерківського району Київської області в судове засідання 03.10.2023 року свого представника не направила, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що\~ в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення, з якого вбачається, що судову повістку особа за довіреністю Зайцева отримала 19.09.2023 року. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю ( ч. 10 ст. 128 ЦПК України ). Тобто, у відповідності до вимог Цивільно-процесуального кодексу України судом відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи та завчасно. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України ). Як зазначено вище,\~ позивач скористувалася своїм правом, визначеним в ч. 3 ст. 211 ЦПК України. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 43 ЦПК України встановлений обов`язок добросовісно користування учасниками судового процесу процесуальними правами. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач Узинська міська рада не направила свого представника в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надано відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд\~ вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. 03 жовтня 2023 року судом було ухвалено проводити розгляд справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.\~ Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що в матеріалах справи свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області від 25 жовтня 2022 року, відповідний актовий запис № 337 ( а. с. 9 ). Встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на її майно. Так, згідно заповіту від 27.10.2020 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області, [PERSON] на випадок її смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було, з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належало їй за законом на день смерті та на що вона мала право, заповіла [PERSON] , [INFO] ( а. с. 10 ). Згідно з довідкою про коло спадкоємців №232/02-14 від 25.04.2023 року, з матеріалів спадкової справи №229/2022 від 07.11.2022 року, заведеної до майна померлої [PERSON] , вбачається, що спадкоємцем всіх прав та обов`язків за заповітом на майно померлої [PERSON] є [PERSON] ( а. с. 13 ). Згідно з витягом з рішення Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 13.12.2000 року №15-125 «Про погодження збільшення до 2 гектарів розмірів земельних ділянок у користування для ведення особистого підсобного господарства працівникам соціальної сфери», Розаліївська сільська рада вирішила: 1) погодити збільшення до 2 гектарів розмірів земельних ділянок у користування для ведення особистого підсобного господарства; 2) [PERSON] , пенсіонерці, яка пропрацювала в соціальній сфері 39 років, проживає у с. Розаліївка 55 років, має сім`ю в складі 3 особи, в приватній власності має 0,40 га землі, земельну ділянку 1,45 га ( а. с. 11 ). Так, вищевказаним рішенням Розаліївська сільська рада Білоцерківського району Київської області виразила свою згоду на передачу [PERSON] у власність земельної ділянки площею 1,45 га на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Тому, за життя [PERSON] мала право на отримання у власність земельної ділянки площею 1,45 га для ведення особистого підсобного (селянського) господарства, що розташована на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області. На виконання рішення Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 13.12.2000 року №15-125 було виготовлено схему поділу земельних ділянок, які пропонуються до передачі у власність для ведення особистого селянського господарства на території Розаліївської сільської ради, зроблено викопіювання з плану Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області з місцем розташування земельної ділянки, яку планувалося передати у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею до 2,0 га, а також схему розміщення земельної ділянки площею 1,45 га, яка мала бути передана у власність [PERSON] ( а. с. 15-18 ). Встановлено, що за життя [PERSON] не встигла виготовити відповідну документацію, провести реєстрацію земельної ділянки, а також провести державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку та отримати правовстановлюючий документ на неї.\~\~\~\~\~\~\~\~ Так, позивач [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Узинської державної нотаріальної контори Малькевич Л.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею до 2,00 га, що була надана в користування [PERSON] для ведення особистого підсобного господарства та планувалася до передачі їй у власність. Постановою від 25.04.2023 року Позивачу було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що за померлою [PERSON] за життя не було проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та відсутні відповідні правовстановлюючі документи на неї. У зв`язку з цим, нотаріусом було відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії та роз`яснено її право звернутися з даним питанням до суду ( а. с. 14 ). У зв`язку з тим, що за життя [PERSON] не встигла отримати правовстановлюючий документ та зареєструвати своє право власності на земельну ділянку, а для отримання свідоцтва про право на спадщину необхідно надати зареєстрований оригінал документу на землю, позивач не може оформити через нотаріальну контору свої спадкові права на вказану земельну ділянку, то остання вимушена була звернутися до суду з вказаним позовом щодо визнання за нею в порядку спадкування після смерті [PERSON] право на звершення приватизації на земельну ділянку, площею 1,45 га для ведення\~ особистого підсобного господарства, що розташована на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Звертаючись з вказаним позовом до суду у порядку цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що дійсно така справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки звернення [PERSON] пов`язане із захистом права користування земельною ділянкою, яка перейшла у порядку спадкування. Вказаної правової позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, провадження № 14-652цс18. У вказаній постанові ВП ВС вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно розглянули спір у порядку цивільного судочинства, оскільки звернення [PERSON] пов`язане із захистом права користування земельною ділянкою, яке перейшло до неї з переходом права власності на житловий будинок у порядку спадкування та на отримання у власність земельної ділянки певного розміру з визначеними межами. Обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для віднесення цієї справи до справ адміністративної юрисдикції. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.\~ Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.\~ Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Таким чином, успадковуються не тільки майнові права на об`єкти права власності, а й права, із здійсненням яких законом пов`язується виникнення майнових прав. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі 350/67/15-ц, провадження № 14-652цс18. Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення частина перша статті 1225 ЦК України). Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. У п. 3.5 - вказано, що правильною є практика судів, які у випадку не завершення процедури приватизації земельної ділянки яку розпочав за життя спадкодавець, та не встиг закінчити, визнають за спадкоємцем таке право. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15 - ц, провадження 14-652цс18, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, що свідчить про сталість судової практики у вирішенні питання права на завершення приватизації земельної ділянки. Як встановлено ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України він не заявив про відмову від неї. Частиною 4 статті 1268 Цивільного Кодексу України передбачено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. Частиною 5 статті 1268 Цивільного Кодексу України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкування права власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені (ст. 1225 ЦК України).\~\~ У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 Земельного кодексу України). Потрібно враховувати вимогу щодо виконання спадкодавцем за життя активних дій та вимог законодавства щодо приватизації земельної ділянки, а також неможливості завершити процедуру приватизації та реєстрації за собою права власності на землю у зв`язку зі смертю, а тому така земельна ділянка входить до складу спадкового майна. За змістом ст. 1296 Цивільного кодексу України оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. У Перехідних положеннях Земельного Кодексу України визначено, у разі коли спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно до ст. 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено у завершені процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовом про визнання права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Таким чином, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкодавцеві у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкодавцям, належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації. Відповідні роз`яснення наведено також в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" та в пункті 22 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».\~\~\~ Оскільки рішенням Розаліївська сільська рада Білоцерківського району Київської області виразила свою згоду на передачу [PERSON] у власність земельної ділянки площею 1,45 га на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області, а остання за життя розпочала в установленому порядку та не завершила у зв`язку зі смертю процедуру приватизації земельної ділянки, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] набув право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали [PERSON] , на підставі статей 1216, 1218 ЦК України. До складу спадщини входить право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя в установленому порядку та не завершив у зв`язку зі смертю. Оскільки спадкодавець розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, спадкоємець має право звернутися до суду із позовом про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на своє ім`я. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд при розгляді 17 квітня 2019 року справи № 723/1061/17, провадження № 61-26091св18.\~\~\~\~\~\~\~\~ 21 жовтня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 137/731/17, провадження №61-10528св21 (ЄДРСРУ № 100490889) досліджував питання щодо права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, яким дійшли висновку, якщо на день смерті спадкодавця була розпочата процедура оформлення земельної ділянки, яка увійшла до складу спадщини, то спадкоємець має право на до оформлення цієї частини спадкового майна. Наявність чи відсутність відмови органу приватизації не є обов`язковим фактом, з яким закон пов`язує можливість ухвалення судом рішення про визнання за спадкоємцем права на завершення приватизації. Така позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, провадження № 61-32734св18. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів ( ч. 1 ст. 89 ЦПК України ). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.\~\~\~\~\~\~ На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved