Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталія Олександрівна, нотаріус Шостої Харківської міської Державної нотаріальної контори Афанас`єва Світлана Євгенівна, в якому (з урахуванням уточнених позовних вимог) просила: - визнати факт прийняття спадщини [PERSON] за [PERSON] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] та застосувати наслідки недійсності; - визнати право власності [PERSON] на квартиру за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за [PERSON] ; - витребувати квартиру за адресою [ADDRESS] у [PERSON] на користь [PERSON] . В обґрунтування позову зазначила, що 10.09.1999 Виконавчим комітетом Харківської міської ради відповідно до Розпорядження № 47144 від 10.09.1999 [PERSON] (матері позивачки) та [PERSON] (сестрі позивачки) видано свідоцтво про право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] за реєстраційним № 1-99-201329. [INFO] [PERSON] померла. Позивач вказує, що [PERSON] проживала та була зареєстрована разом із матір`ю, та в порядку ст. 549 ЦК УРСР прийняла спадщину за нею шляхом фактичного вступу в володіння. 25.06.2015 року внесено відомості до ЄРДР за № 42015220040000075 щодо безвісного зникнення [PERSON] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.10.2018 року [PERSON] оголошено померлою. Після відкриття спадщини в порядку ч. 1 ст. 1220 ЦК України, позивач звернулась до Шостої Харківської міської Державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а на початку 2022 року позивач звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про спадщину на квартиру за адресою [ADDRESS] . Натомість нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальних дій з видачі свідоцтва про право на спадщину, що відкрилась після смерті її сестри, [PERSON] , на підставі того, що відповідно до даних з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно спадкодавиця не є власником квартири. Окрім того, позивач зазначає наступне. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2014 року визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] , укладений 01.03.2002 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , та визнано право власності [PERSON] на вказану квартиру. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14.05.2015 року за апеляційною скаргою прокурора Московського району м. Харкова вказане рішення скасовано, в праві власності [PERSON] відмовлено. Позивач зазначає, що 26.06.2015 року [PERSON] уклала Договір купівлі- продажу квартири за адресою [ADDRESS] , з [PERSON] . Як підставами права власності Продавця, [PERSON] , в Договорі, зокрема, зазначено рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2014 року по справі № 643/15503/14-ц. В подальшому квартиру було відчужено двічі. Останнім власником спірної квартири є [PERSON] . Позивач вважає, що квартира вибула від її сестри не з її волі незаконним шляхом, в результаті дій [PERSON] , які мають ознаки шахрайства. Вказує, що [PERSON] не втратила своє право власності на квартиру та на момент смерті була її власником, у зв`язку з чим позивач заявляє вимогу про визнання права власності на конкретний об`єкт нерухомості зі спадкового майна. Щодо добросовісності набувача позивач вказує, що [PERSON] (продавцю за останнім договором купівлі-продажу) було достеменно відомо, що квартира відчужена без правових підстав. 30.08.2016 року [PERSON] звернувся із позовною заявою про зняття [PERSON] , з реєстрації за адресою спірного майна, за якою відкрито провадження № 638/14013/16-ц. Позивач за поточною справою була залучена до справи як третя особа, що підтверджується журналом судового засідання по справі № 638/14013/16-ц. Із заяви, поданої [PERSON] , [PERSON] став обізнаним про обставини вибуття квартири. Також 05.12.2016 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з позовною заявою про визання права власності за [PERSON] , відповідно до чого було відкрито провадження № 638/19671/16-ц. Натомість, 17.02.2017 року [PERSON] було знято з реєстрації, а 13.03.2017 року - квартиру відчужено Відповідачу 1. Водночас [PERSON] мала можливість пересвідчитись в тому, що вказане майно перебуває під спором за відкритими даними веб-сайту Судова влада за прізвищем відчужувана. Станом до дня укладення Договору № 455, в ЄДРСР вже містилась ухвала Дзержинського районного суду від 17.02.2017 року по справі № 638/19671/16-ц, в якій незнеособлено адресу спірного майна та чітко зазначено про позовні вимоги позивача - визнання права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач наголошує на тому, що придбання квартири, яка перебувала під спором щодо незаконності вибуття у первісного власника не свідчить про добросовісність набувача, а свідчить або про змову із попереднім власником для відвернення негативних наслідків або про свідоме нехтування законами України. [PERSON] позов не визнала з посиланням, зокрема на те, що на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири з [PERSON] , квартира не перебувала під забороною. Договір купівлі-продажу укладений у відповідності з усіма вимогами діючого законодавства та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав власності. Про наявність спору щодо вказаної квартири відповідач не знала, та продавець про такий спір її не повідомив, у зв`язку з чим вважає себе добросовісним набувачем. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2022 справу розподілено в провадження судді Невеніцина Є.В. Ухвалою Дзержинський районний суд м. Харкова від 25.01.2022 позовну заяву залишено без руху. 27.01.2022 до Дзержинський районний суд м. Харкова подано уточнену позовну заяву. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.02.2022 позовну заяву залишено без руху. 10.02.2022 від позивача надійшла заява про усунення недоліків. 25.10.2022 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі розпорядження керівника апарату № 02-06/113 справа № 638/737/22 передана на розгляд судді Агапову Р.О. Ухвалою Дзержинський районний суд м. Харкова від 28.12.2022 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.05.2023: - витребувано у Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори копію спадкової справи 751/2018 за № у спадковому реєстру 63558629, заведеної справи після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , що відкрита Шостою Харківською міською державною нотаріальною конторою. - витребувано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради інформацію станом на 31.12.2012 року про власників (співвласників) квартири за адресою: [ADDRESS] та підстав виникнення їх права власності на вказану квартиру. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.06.2023 за заявою позивача залишено без розгляду позовну заяву в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрованого приватним нотаріусом Лавіндою Н.О. за № 2533 від 26.06.2015 року. 06.06.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначила, що за цивільним правом України дозволяється витребування майна навіть у добросовісного набувача, в разі, якщо майно вибуло від власника не з його волі. Вказує, що добросовісність або недобросовісність [PERSON] як останнього набувача, не має значення для суті справи, адже одним із предметів доказування за даними категоріями справ є наявність чи відсутність волі власника на вибуття спірного майна. За обставинами справи майно вибуло від власниці [PERSON] не з її волі, за заочним рішенням суду, яке в подальшому було скасоване. Наголошує, що згідно позиції, викладеної, зокрема, в Постанові Верховного Суду від 27.04.2023 у справі №199/4884/17, вибуття майна за судовим рішенням, яке потім скасоване, вважається вибуттям поза волею власника. 31.07.2023 від [PERSON] , надійшли заперечення на відповідь на відзив, де зазначено, що факт прийняття спадщини [PERSON] за [PERSON] не був встановлений рішенням Апеляційного суду Харківської області, у зв`язку з чим вважає безпідставними вимоги позивача щодо визнання [PERSON] такою, що прийняла спадщину від [PERSON] . Ухвалою Дзержинський районний суд м. Харкова від 14.08.2023 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні 08.09.2023 оголошувалась перерва до 22.09.2023. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали з підстави, викладених у позові та просили задовольнити. Представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві. Треті особи до суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать матеріали справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників позивача та представника відповідача у відкритому судовому засіданні, суд встановив. 21.02.1952 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано за № актового запису 164, що підтверджується Свідоцтвом про одруження Серія [NUMBER] , запису 164. Дружині присвоєно прізвище - [PERSON] . У шлюбі народились дві доньки: [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), що підтверджується свідоцтвами про народження: - [PERSON] Серії [NUMBER] , № запису 220, де батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] ; - [PERSON] . № 155907, № запису 882, де батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] . В подальшому [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] у зв`язку з укладанням шлюбу, що підтверджується Витягом з ДРАЦС № 00016040669 від 24.10.2015 року щодо підтвердження дошлюбного прізвища та перебування її у шлюбі з [PERSON] з відповідною зміною прізвища. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, Серії [NUMBER] , № запису 7778. Рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної Ради народних депутатів м. Харкова № 200/138 від 06.07.1982 року змінено умови договору найму: у зв`язку з тим, що основний наймач. [PERSON] помер - вирішено змінити особовий рахунок на ім`я [PERSON] , яка проживала за адресою [ADDRESS] разом із донькою, [PERSON] , що підтверджується відповідним Рішенням. Розпорядженням Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду № 47144 від 10.09.1999 року вирішено передати квартиру за адресою [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] в спільну сумісну власність в порядку безоплатної приватизації, що підтверджується відповідним Розпорядженям. Виконавчим комітетом Харківської міської ради відповідно до Розпорядження № 47144 від 10.09.1999 року [PERSON] та [PERSON] видано Свідоцтво про право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] за реєстраційним № 1-99-201329 та виготовлено Технічний паспорт. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть [PERSON] , Серії [NUMBER] , № запису 3493. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.10.2018 року [PERSON] оголошено померлою. Заявою про прийняття спадщини від 04.01.2019 [PERSON] звернулась до Шостої Харківської державної нотаріальної контори, де вказану заяву зареєстровано в книзі обліку та реєстрації спадкових справ №20. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.01.2022 №72/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] у зв`язку з тим, що [PERSON] не є власником вказаної квартири. Також судом встановлено, що Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2014 визнано дійсним укладений 01.03.2002 між [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . 14 травня 2015 року рішенням Апеляційного суду Харківської області рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2014 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу даної квартири дійсним та визнання права власності відмовлено. 26.06.2015 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] . В п.2 вказаного договору зазначено, що квартира належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2014 У подальшому, як зазначає позивач та не оспорює відповідач, 02 жовтня 2015 року [PERSON] відчужила вказану квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу. 13 березня 2017 року [PERSON] за договором купівлі-продажу №455 передав у власність покупця [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] . При розгляді позовних вимог суд виходить із наступного. Відповідно до частини третьої\~статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»\~суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14.05.2015 року по справі № 643/15503/14-ц встановлено, що [PERSON] знята з реєстрації за місцем проживання у квартирі [ADDRESS] у зв`язку зі смертю [INFO] . З огляду на викладене, суд робить висновок, що на момент смерті [PERSON] була зареєстрована за вищезгаданою адресою. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України,\~Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Цивільний кодекс України набрав чинності 01 січня 2004 року. Враховуючи, що [PERSON] померла [INFO] , до спірних відносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР. Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтями 548, 549 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння з моменту відкриття спадщини; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені у цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Аналогічна позиція викладена в постанові КЦС Верховного Суду від 05.03.2021 року по справі № 585/2993/17. Згідно запису в поквартирній карточці, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 10.07.72 по 17.02.2017. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що [PERSON] після смерті матері [PERSON] фактично вступила в управління спадковим майном. Посилання представника відповідача на те, що рішенням Апеляційного суду Харківської області факту прийняття спадщини [PERSON] за [PERSON] встановлено не було судом до уваги не приймається з огляду на наступне. Згідно висновків, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17 преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Суд зазначає, що у відповідному рішенні Апеляційного суду Харківської області зазначено: «Даних про те, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] матеріали справи не містять». Вказане є правовою оцінкою суду та констатацією факту відсутності відповідних доказів, але не встановленням відповідних обставин. Щодо вимог про визнання права власності на квартиру. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України. У частині п`ятій статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього\~(див. правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12; у постанові\~Верховного Суду від\~14 квітня 2021 року у справі № 754/11747/18 (провадження № 61-22947св19)). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) вказано, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих\~випадках,\~коли має\~бути застосована\~вимога про\~витребування майна\~з чужого\~незаконного володіння,\~вимога власника\~про визнання\~права власності\~чи інші\~його вимоги,\~спрямовані на\~уникнення застосування\~приписів статей\~387\~і 388\~ЦК України,\~є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. За обставин цієї справи вимога [PERSON] як спадкоємиці [PERSON] про визнання права власності є неефективною. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у Постанові від 15 березня 2023 року у справі №759/8653/17. Щодо вимог про витребування майна. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: -факт відчуження майна; -майно відчужене особою, яка не мала на це права; -відчужене майно придбав добросовісний набувач; -відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Правила частини першої статті 388\~ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12\~Цивільного кодексу\~України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.07.2022 року в справі № 203/4193/19 (провадження №61-16780св21) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року в справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначено, що: «скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення; за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). Так, при вирішенні таких спорів суди враховують наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.11.2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) встановлено, що : «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388\~ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17). Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України`від 20.10.2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07). У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) судом зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388\~ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.03.2023 року в справі № 725/1824/20 (провадження № 61-15705св21) суд визначив, що: «конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. У пункті 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що: «вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування\~статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))». У п.5.57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що: «перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть. Згідно п.5.5 вказаної Постанови прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам\~статті 388 ЦК України\~втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у\~статті 388 ЦК України. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів\~ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої\~статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54). Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей\~387,\~388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном» (п.5.60 -5.62, 5.64 вищевказаної постанови Верховного Суду). Аналогічні висновки щодо необхідності перевірки добросовісності/недобросовісності поведінки набувача щодо набуття права власності на майно при вирішенні питання щодо можливості витребування цього майна з його володіння також викладені у Постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі №757/13185/17-ц. В судовому засіданні представник відповідача повідомив, що під час укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , будь-яких обтяжень чи заборон у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не існувало. Представники позивача також підтвердили вказану обставину. Таким чином, [PERSON] , квартиру спадкодавців, які стали її первинними власниками на підставі безоплатної приватизації, придбала за власні кошти за договором купівлі-продажу, укладеним з [PERSON] . Придбання спірного майна відповідачем здійснено із дотриманням вимог закону, право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. Доказів зворотного суду не надано. Враховуючи викладене, під час набуття права на спірне майно відповідач [PERSON] правомірно очікувала, що [PERSON] має право розпорядження квартирою, а вона після отримання майна матиме право та змогу мирно ним володіти, у зв`язку з чим суд зазначає, що задоволення позову в цій частині матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря. Таким чином, вимоги позовної заяви про витребування квартири за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] на користь [PERSON] , задоволенню не підлягають. Відмова у задоволенні позову в цій частині, є також і підставою для відмови у задоволенні вимоги позову про визнання право власності [PERSON] на квартиру за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за [PERSON] . Посилання позивача на те, що [PERSON] перед укладенням договору мала пересвідчитись в існуванні спору щодо предмету договору, а також на те, що станом до дня укладення Договору, в ЄДРСР вже містилась ухвала Дзержинського районного суду, в якій незнеособлено адресу спірного майна та чітко зазначено про позовні вимоги позивача - визнання права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , судом до уваги не приймається, оскільки, як вказує сам позивач, на момент укладення договору купівлі-продажу, в Єдиному державному реєстрі судових рішень містилась тільки ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова із знеособленими даними сторін про залишення позовної заяви про визнання права власності на спірну квартиру, без руху. Разом з тим, встановлення факту відсутності прав на відчуження майна у відповідної особи можливо лише на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Щодо вимог про визнання факту прийняття спадщини [PERSON] за [PERSON] . Згідно частини 2\~статті 315 ЦПК України\~у судовому порядку встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною 1\~ст. 319 ЦПК України\~передбачено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до вимог ч.2\~ст.315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення певного факту завжди породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав. Враховуючи, що вимога позивача у справі щодо встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] за [PERSON] , незалежно від доведеності вимоги, не породжує для позивачки юридичних наслідків в межах справи про розгляд заявлених позовних вимог, у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed