Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Немирівського районного суду Вінницької області із вище зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що вона разом з своєю родиною з початку 2003 року по даний час проживає в житловому будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] . З 2003 року вона разом з своєю родиною постійно доглядає за житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, проводить поточний ремонт житлового будинку, замінила систему опалення, постелила нову підлогу, замінила вікна та двері, провела водопровід, каналізацію, замінила електропроводку та облаштувала санвузол тобто зробила капітальний ремонт будинку. Окрім наведеного вона обробляла земельну ділянку, яка розташована біля будинку. Хто був власником житлового будинку їй відомо не було. Враховуючи вищезазначені обставини, вона вважає, що у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у неї виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 Цивільного кодексу України. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право. У зв`язку з викладеним вище, позивач просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за набувальною давністю. В підготовче судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання були повідомлені у встановленому законом порядку, направили до суду заяви, в яких просили проводити розгляд справи у їх відсутність. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю. Представник відповідача Немирівської міської ради Богатир С.В. позовні вимоги визнає не заперечує проти їх задоволення. На підставі ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання не проводилось. Суд визнав можливим розглядати справу у відсутність учасників справи, оскільки у справі є достатньо матеріалів про права та правовідносини сторін та їхня неявка не перешкоджає розгляду справи. На підставі ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд вважає за можливе за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення про задоволення позову, враховуючи визнання позову представником відповідача, яке прийняте судом. Обставини, викладені у позовній заяві підтверджуються письмовими доказами по справі. Дослідженими в ході судового розгляду письмовими доказами встановлено, що позивач добросовісно, безперервно та відкрито володіє та користується житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, доглядає за будинком та утримує його, робить в ньому поточний та капітальний ремонт, оплачує комунальні послуги. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України, позивач має довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у нього відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння. Ознака добросовісності присутня у тому випадку, коли володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном (постанова Верховного Суду від 27.09.2018 року по справі № 571/1099/16-ц). Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦК презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 ст. 388 ЦК), тоді як ст. 344 ЦК вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Пунктом 11 Постанови Пленуму ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав"від 07.02.2014 року №5 передбачено, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння). Отже, встановлення власника майна є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за ним права власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Тобто відсутність реєстрації права власності на житловий будинок з господарськими будівлями не перешкоджає визнанню за позивачем права власності на нього за набувальною давністю. Оцінюючи добуті в судовому засіданні докази, приймаючи визнання позову представником відповідача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення повністю. В ході судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] з початку 2003 року володіє та фактично користується житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Володіння та користування позивачем житловим будинком є відкритим та безперервним, а тому суд вважає за необхідне, визнати за позивачем [PERSON] право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами який розташований за адресою [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved