Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів. \~ \~ \~ \~В обґрунтування даного позову вказує на те, що 05 лютого 2020 року між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено Договір кредиту та страхування №Р29.13059.006321931. Позивач вважає, що встановлена банком у договорі кредиту плата за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною умовою договору, оскільки відповідачем було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись на безоплатній основі. У зв`язку з цим, просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь [PERSON] кошти, отримані по Договору кредиту та страхування №Р29.13059.006321931 від 05 лютого 2020 року у розмірі 23 656 грн. 54 коп. (двадцять три тисячі шістсот п`ятдесят шість гривень 54 копійки), з огляду на нікчемність пункту 1.5. вказаного Кредитного договору. Представник позивача Буковинський Т. у судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у ньому. Представник відповідача Акціонерного товариства «Ідея Банк» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому\~ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1 та 3\~статті 13 ЦПК\~встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень\~ст. 16 ЦК України\~особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Суд встановив, що 05 лютого 2020 року між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено Договір кредиту та страхування № Р29.13059.006321931. Згідно підпунктів 1.2.-1.4. пункту 1 Кредитного договору, Банк надав Позивачу кредит у розмірі 30 703 грн. зі змінюваною процентною ставкою у розмірі 15,5 % річних строком кредиту на 30 місяців. Окрім процентної ставки, згідно п.1.5. Кредитного договору. Банк також встановив, що під час користування кредитом Банк надає Позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ( надалі - «ДКБОФО»), за надання яких встановлена плата» відповідно до п.5 Додатку №1 як «Інші послуги Банку». Згідно п, 1.6. Кредитного договору, дата повернення кредиту - до 05.08.2022 року. Повернення заборгованості за Договором здійснюється через рахунок [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ), відкритий у Банку (далі - Рахунок) відповідно до графіку, викладеного в Додатку №1 до даного Договору). Згідно п.1.7. Кредитного договору. Банк надає кредит Позичальнику для власних потреб шляхом переказу коштів у розмірі 24601 гри. 00 коп. на рахунок [NUMBER] Позичальника, який відкритий в AT ОТП «БАНК», МФО 300528 та Позичальник доручає Банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту у розмірі 6101 грн. 24 коп. згідно з умовами Договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до п.2 цього Договору. Спосіб оплати - переказ коштів на рахунок ПрАТ «Страхова компанія «Уніка життя» в AT «Ідея Банк U26500300013978 IBAN ( [NUMBER] ) через транзитний рахунок, відритий в AT «Ідея Банк». Згідно п3.2. Кредитного договору, ДКБОФО, Тарифи та Паспорт споживчого кредиту є невід`ємними складовими цього Договору. Згідно п.6 Кредитного договору, всі відносини між Позичальником та Банком, що не врегульовані Договором регулюються ДКБОФО, який визначає всі інші умови надання та користування Кредитом, додатково до тих, що вказані в Договорі, і є невід`ємною частиною Договору та чинна редакція якого розміщена на сайті Банку:www.ideabank.ua. Також, як вбачається з колонки 7.4. Таблиці пункту 5. Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до Договору кредиту та страхування №Р29.13059.006321931 від 05.02.2020 року (надалі - «Додаток №1») загальний розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості ( як інші послуги банку) складає 37 908 грн. 39 коп., що згідно п. 1.6. Кредитного договору та Додатку №1 Позивач повинен був сплачувати в період з 05.03.2020 року по 05.08.2022 року щомісячними платежами 05 числа кожного місяця, згідно порядку повернення платежів. Як вбачається з підпункту 9.8.2. пункту 9.8 Розділу 9. «Умов споживчого кредитування без забезпечення» Публічної пропозиції AT «Ідея Банк» про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБОФО), що затверджено протоколом засідання Правління №01/15-20 від 15.01.2020 p., ведений в дію з 19.01.2020 року (надалі - «ДКБОФО»). плата за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з Графіком за Договором кредиту, включає в себе: надання інформації за рахунками Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів в Україні, в Контакт-центрі Банку, шляхом направлення sms-повідомлень щодо суми платежу за Договором кредиту, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець (відповідач) на вимогу споживача, кожного місяця, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надавати виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Тобто у п.1.5. Кредитного договору, Банк встановив плату позичальнику за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» і таким чином така плата являється нікчемною умовою кредитного договору . Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно правових висновків, що викладені у Постанові Великої Палати Верховного суду від 13 липня 2022 року у цивільній справі №496/3134/19, Велика Палата дійшла висновку, що положення пунктів кредитного договору, укладеного між позичальником та AT «Ідея Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Крім цього, відповідач сам же і передбачив в пунктах 9.15.1. та 9.15.4. пункту 9.15. Договору КБОФО, право Позичальника вимагати у Банку кожного місяця безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватись Позичальнику за законом. Так, згідно пунктів 9.15.1., 9.15.4. пункту 9.15. Позивач має право: одержувати від Банку інформацію про заборгованість за Договором кредиту; не частіше одного разу на місяць отримати у Банку надання безоплатної інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої Банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися Позичальнику за законом. Отже, встановлена Відповідачем плати за такі дії є нікчемними умовами та суперечать Кредитному договору. Таким чином, банк фактично встановив за кожен місяць додаткову плату у Кредитному договорі позивачу за можливе інформування про сплачені позивачем платежі та про суму майбутніх платежів по кредиту, що є відображені у п.6.1. Кредитного договору та назвав це як «плата за обслуговування кредитної заборгованості», що не відповідає змісту послуг, оскільки такі дії Банку не є обслуговуванням кредиту (послугою) в розумінні ст. ст. 1,8 Закону України «Про споживче кредитування», а лише являється окремим елементом надання інформації (інформування) по кредиту за запитом позичальника в розумінні частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», У свою чергу, під час розгляду справи встановлено, що позивач в період дії кредитного договору взагалі не звертався зі запитами до банку, а останній ніколи не направляв інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника, а отже банк не здійснював надання жодної інформації, за яку встановив плату. Крім того, сам розмір указаної оплати є непропорційною визначеним договором процентам за кредит, внаслідок чого саме ця плата за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) має ознаки основного періодичного платежу позичальника в оплату кредиту (фактичної плати за кредит), а не оплати послуг. Також зазначення в кредитному договорі плати за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) одночасно як «процентного платежу» і як «платежу за додаткові та супутні послуги» не відповідає принципу правової визначеності щодо конкретного платежу, його правової природи та дійсного призначення, а, отже, і щодо предмета договору. Таким чином, положення пункту 1.5 Кредитного договору, укладеного між позивачем та AT «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч. 5 ст.216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У свою чергу, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам. Належним способом захисту у подібному випадку є застосування наслідків виконання нікчемного правочину, а саме стягнення (повернення) коштів, що були сплачені по такому правочину. У правовому висновку, який міститься у постанові Верховного суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 вказано, що якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового ріщення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Як вбачається з Виписки Банку по Договору кредиту та страхування №Р29.13059.006321931 від 05 лютого 2020 року за період з 05.02.2020 року по 11.08.2023 року Позичальником було сплачено 17 платежів по кредиту на загальну 59 647 грн. 55 коп., з яких 23 656 грн. 54 коп. Банк зарахував в рахунок погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості. Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд приходить до висновку про те, що положення пунктів кредитного договору, укладеного між позивачем та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цьому рішенні висновки щодо нікчемності пунктів кредитного договору, суд вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати ПАТ «Ідея Банк» сплатити на користь позивача 23 656 грн. 54 коп, отриманих за кредитним договором Р29.13059.006321931 від 05 лютого 2020 року, з огляду на нікчемність п.1.5 цього договору, що забезпечує захист інтересу позивача у правовій визначеності. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 3\~ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~позивач звільнений від сплати судового збору,відтак, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1\~ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч.2\~ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1\~ст.141 ЦПК України). Як встановлено судом, 10.05.2023 року між позивачем та Адвокатським Бюро «Тараса Буковинського» було укладено Договоір про надання правової допомоги №6-10/05/2023. Згідно п. 4.2. вказаного Договору, на дату укладення цього Договору гонорар адвоката за надання правової допомоги та представництво інтересів Клієнта є фіксованим та становить 10 000 грн. (десять тисяч гривень), що сплачується Клієнтом у безготівковому або у готівковому порядку Адвокату в межах строку 3 (трьох) календарних днів після прийняття Галицьким районним судом м. Львова рішення у цивільній справі за позовом Клієнта. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з цим, суд вважає, що визначена адвокатом сума гонорару є необґрунтованою, такою, що не відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих адвокатом послуг, з огляду на наступне. В частині 4 ст. 137 ЦПК України зазначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом; вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зокрема, частина 5 ст. 137 ЦПК України, вказує на те, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у справі №201/14495/16-ц від 30.09.2020 приходить до висновку, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved