Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

Позивач 15 листопада 2021 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив усунути йому перешкоди в користуванні власністю за адресою: [ADDRESS] шляхом примусового виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Позов мотивований тим, що відповідачі без належної правової підстави проживають у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , чинять позивачу перешкоди в користуванні власністю. Відповідачі протягом багатьох років користуються житлом позивача та всім майном, що знаходиться у будинку та придбане за особисті кошти позивача, без належної правової підстави, оскільки позивач та його батько, який був власником майна та надав дозвіл на вселення до будинку відповідачів, не підтримують родинних стосунків із відповідачами протягом більше 10 років. [PERSON] та її донька [PERSON] вселились до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з дозволу батька позивача [PERSON] виключно на тій підставі, що останні стали членами сім`ї його сина [PERSON] . Згодом [PERSON] вмовила позивача та його батька надати згоду на тимчасове вселення своєї матері [PERSON] , яка до того моменту проживала у власній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Окрім позивача та відповідачів, у будинку проживає спільна дитина [PERSON] та [PERSON] [PERSON] . Сімейні відносини із [PERSON] та будь-які нормальні відносини із [PERSON] та [PERSON] позивач не підтримує більше 10 років. У жовтні 2019 року [PERSON] було ініційовано розірвання шлюбу із [PERSON] , який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року. позивач не має можливості користуватись усією площею будинку; потерпає від постійних конфліктів; відповідачі не підтримують будинок у нормальному житловому стані; відповідачі не несуть тягар утриманння майна. З урахуванням припинення обставин, що стали підставою для надання права користування відповідачам житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] наявні обставини для виселення таких осіб. Позивачем 04 жовтня 2021 року були направлені відповідачам листи-вимоги про добровільне виселення, які були повернуті за закінченням терміну зберігання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2023 року прийнято відмову [PERSON] від позову в частині позовних вимог до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Провадження по цивільній справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, закрито. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Бляхарська Ю.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 24 вересня 2021 року, укладеного між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний), останній прийняв у дар житловий будинок [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено Другою дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-1169, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24 вересня 2021 року, номер запису про право власності: 44129003 (а.с. 10, 11, 172-173). Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки № 11077 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 27 вересня 2021 року відділом обліку та проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (уповноважений власник); [PERSON] (донька) (а.с. 12). Згідно відповіді відділу обліку та проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 17 квітня 2023 року № 10/6-529, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 02 лютого 2007 року по 27 вересня 2021 року; [PERSON] з 02 лютого 2007 року по 27 вересня 2021 року (а.с. 218). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 24 листопада 2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24 листопада 2006 року у Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1115, розірвано (а.с. 19). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом вказаної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. В сукупності вищезазначені норми матеріального права визначають право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд у постанові від 10 грудня 2021 року у справі № 372/808/19 сформулював правовий висновок, що власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї. В п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Разом з тим, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Зазначений висновок містить постанова Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19). Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла, про що зазначив Касаційний цивільний суд Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19). У позові [PERSON] , як новий власник житлового будинку, просив усунути йому перешкоди в користуванні власністю за адресою: [ADDRESS] шляхом примусового виселення [PERSON] та [PERSON] . Суд вважає, що не є підставою для виселення сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло внаслідок яких [PERSON] та [PERSON] можуть втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченками, оскільки суду позивачем не наданого жодного доказу про існування у них іншого житла. Встановлено та не заперечується позивачем, що відповідачі вселилась та були зареєстровані у спірному будинку як члени сім`ї та зі згоди власника, понад 10 років відповідачі проживають у будинку, що є їх житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Іншого житла, земельних ділянок, нерухомого майна на праві власності чи праві користування відповідачі не мають. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме частині 1 статті 2 ЦПК України, згідно якого завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Після переходу права власності на житловий будинок до позивача, право власності [PERSON] на будинок припинилося, але на момент набуття права власності на житловий будинок позивачем, відповідачі були зареєстровані та проживали, і фактично проживають у будинку на час розгляду справи. Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР, але позивачем у своїй позовній заяві таких підстав не зазначено. Необхідно зазначити, що [PERSON] та [PERSON] не можуть вважатись такими, що самоправно вселились до жилого приміщення, оскільки вони у визначеному законом порядку були зареєстровані, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для їх виселення відсутні. Оскільки позивач, оформлюючи право власності на майно, знав про проживання в ньому відповідачів, які, ймовірно, іншого житла не мають та набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідачів, не з`ясував, чи відмовляються відповідачі від свого права користування жилим приміщенням, то суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення в такому випадку відповідачів без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР). Позивач у порушення вимог ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України не надав належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів про наявність будь-яких перешкод з боку відповідачів в користуванні та розпорядженні вищезазначеним будинком, які повинні бути усунені в обраний ним спосіб шляхом примусового виселення без надання іншого житлового приміщення. Зокрема, позивач не надав доказів вчинення ним дій, які унеможливлюють чи утруднюють його користування та розпорядження житловим будинком, не зазначив належних обставин в обґрунтування правових підстав для їх виселення. Фактично позиція позивача зводиться до того, що відповідачі перешкоджають йому в здійсненні права власності самим своїм проживанням. Однак, на думку суду, саме по собі проживання особи в житлі не свідчить про наявність у власника житла будь-яких перешкод в реалізації повноважень власника. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Крім того, не є підставою для виселення сам факт переходу права власності на нього до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Також позивач не позбавлений права на звернення до суду із позовними вимогами щодо стягнення заборгованості за комунальні послуги, отримані [PERSON] та [PERSON] за фактичне користування спірним майном житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивача у зв`язку з чим в задоволенні його позову слід відмовити повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим за рахунок відповідачів не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed