Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Свида Олександр Георгійович, звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а саме: житловим приміщенням по [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує наступним. Позивач є одноособовою власницею об`єкта житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується нотаріально завіреним договором дарування від 16.11.2021 року, зареєстрований в реєстрі №569, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №284899176 від 16.11.2021 року. У даному будинку зареєстровані громадяни [PERSON] та [PERSON] , які не є членами родини і з 2019 року не проживають в даному будинку та не приймають ніякої участі у сплаті комунальних платежів за будинок, вони не тримають ніяких особистих речей в будинку. Згідно складеного акту про фактичне місце проживання від 06.04.2023 року громадяни [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинку з 2019 року, тобто майже чотири роки. Цей акт було підписано та завірено свідками і завірений печаткою директора ТОВ «НашДобробут». Відповідачі не доглядають за даним об`єктом нерухомості, не надають матеріальної допомоги на утримання даного майна та без поважних причин не проживають у будинку, понад строки, встановлені ст. 71 ЖК України та відповідно втратили право на користування житловим приміщенням, що належить [PERSON] . Ухвалою Ужгородського\~міськрайонного суду\~Закарпатської області від 25.05.2023 провадження у зазначеній справі було відкрито, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи відкладався з метою належного повідомлення відповідачів. У судове засідання позивач не з`явилася, представник позивача подав клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися у встановленому законодавством порядку, письмового відзиву не подали. У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно з копією нотаріально посвідченим договором дарування від 16.11.2021 [PERSON] прийняла у власність незавершений будівництвом об`єкт житлової нерухомості загальною площею 281,9 кв.м, житловою площею 112,2 кв.м в [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І. 16.11.2021 за №569. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності об`єкт нерухомого майна за реєстраційним №863374121101 за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (інформаційний витяг №284899176). Згідно з копією будинкової книги зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Згідно з актом про фактичне місце проживання від 06.04.2023 ТОВ «Наш-Добробут» за адресою: м. Ужгород, вул.Золотиста, 34 зареєстровані, але фактично не проживають з 2019 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Вимогами ст. 71 Житлового кодексу України передбачено, зокрема, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у певних визначених випадках. Статтею 72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 317\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383\~ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту № 15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК України\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Відповідно до ст.ст.401,\~402 ЦК України\~право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Підстави припинення сервітуту визначені також у\~ст.406 ЦК України. Ними, зокрема являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2\~ст.406 ЦК України\~передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Водночас, припинення права користування відповідача спірним житлом має відповідати\~\~пропорційності в розумінні положень\~ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У даному аспекті суд враховує те, що відповідачі не проживають у спірному житлі тривалий час, в тому числі понад півтора роки після укладення договору дарування житла з позивачем. Доказів того, що відповідачі мають потребу у спірному житлі суду не надано. Разом із тим, судом встановлено порушення права позивача як у контексті\~\~статті 8 Конвенції, так і як власника житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, суд дійшов висновку, що у даному випадку інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси відповідачів, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідачів відсутні. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного наданого суду доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги. Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved