Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

В червні 2022 року заступник керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про визнання спадщини відумерлою та витребування майна. В обгрунтування позову вказує, що на праві власності за [PERSON] була зареєстрована квартира [ADDRESS] . (1/2 частини - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.05.1993, 1/2 частини - на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 25.03.2000). [PERSON] помер [INFO] та осіб, які є родичами або членами сім`ї померлого не встановлено. У спадковому реєстрі (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформація щодо [PERSON] відсутня, тобто жодна особа спадщину після померлого не прийняла. У спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) інформація також відсутня, а тому вважають, що спадкове майно мало перейти у власність територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради. Вироком Дарницького районного суду м.Києва від 21.09.2021 року у справі № 753/14689/21 визнано винуватою [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.358, ч.5 ст.27, ч.4 ст.358, ч.5 ст.27, ч.4 ст.190 КК України. В ході слідства встановлено, що остання, шляхом використання підроблених документів на право власності на нерухоме майно (підробленого договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , нібито посвідченого 02.02.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]) та документів, необхідних для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири (інформаційна довідка КП Київської міської ради «КМБТІ» КВ -2018 № 42177 від 26.10.2018, витяг з реєстру територіальної громади м.Києва № 237300176 від 06.11.2018), усвідомлюючи, що не є власницею вказаної квартири, підписала договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого, вона за грошові кошти в сумі 962790 грн. відчужила [PERSON] квартиру [ADDRESS] , та у подальшому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В.О. посвідчено договір та внесено відомості (номер запису 28874899) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У зв`язку зі смертю [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.12.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Почтарьовим С.О., зареєстровано за [PERSON] (донькою померлої). Номер запису про право власності у реєстрі речових прав на нерухоме майно № 34602027. В подальшому, 15.01.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук І.Ю. Номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 35050111. Відповідно до протоколу допиту [PERSON] , останній пояснив, що вищевказаний договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , викладений на нотаріальному бланку ВРН 700852 він не посвідчував. Окрім того, в договорі у графі «приватний нотаріус» стоїть не його підпис. Окрім того, висновком експерта від 24.12.2020 № КСЕ-19/111-20/52010 підтверджено, що підпис від імені [PERSON] у графі «приватний нотаріус» у договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 02.02.2012, зареєстрованому у реєстрі за № 114 - виконаний ймовірно не [PERSON] , а іншою особою. Наданий на дослідження нотаріальний бланк з серійним номером ВРН № 700852-не відповідає аналогічним документам, які знаходять в офіційному обігу на території країни виробника - України. В ході розгляду кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] , остання також підтвердила факт використання підроблених документів. Зазначають, що договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , датований 02.02.2012, фактично не укладався, як юридичний факт не відбувся та не міг породити будь-яких законних правових наслідків, а отже не є правовою підставою для набуття [PERSON] права власності на спірне майно, є нікчемним за своєю правовою природою, тому не потребує додаткового визнання його недійсним за рішенням суду. З огляду на те, що спірна квартира незаконно вибула із володіння територіальної громади міста Києва, за відсутності її волевиявлення, а тому право власності територіальної громади міста Києва на квартиру не припинялось . Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] станом на 15.01.2020, в квартирі зареєстрований [PERSON] . Про наявність заборгованості по квартирній платі відповідач була обізнана. Особовий рахунок на оплату комунальних послуг по спірній квартирі обліковувався за [PERSON] . В листопаді 2020 року змінено власника особових рахунків на [PERSON] . Вважають, що вказані факти свідчать про те, що після смерті [PERSON] жоден з послідуючих набувачів не ніс тягар утримання майна, не сплачував комунальні послуги по квартирі, що могло викликати сумніви у [PERSON] з приводу законності відчуження квартири, добросовісності продавця [PERSON] та попередніх набувачів. В своїх показах, згідно з протоколом допиту від 18.12.2020, [PERSON] зазначила, що 16.01.2020 (на наступний день після укладення договору купівлі-продажу квартири) вона пішла оглянути квартиру, поспілкувалася із сусідкою, що мешкає в квартирі [ADDRESS] , яка повідомила, що попередній власник квартири [PERSON] помер декілька років тому та не міг підписати договір купівлі-продажу квартири. Вказують, що вищевказані факти свідчать про те, що відповідач, проявивши розумну обачність, могла знати, що майно незаконно вибуло з власності територіальної громади м.Києва . Крім того, дізнавшись про те, що дійсний власник квартири помер, а [PERSON] не мала права розпоряджатись вказаним майно, [PERSON] звернулась до продавця квартири з вимогою про розірвання договору купівлі-продажу квартири від 15.01.2020 та повернення коштів. Задовольняючи вимоги [PERSON] сторона продавця повернула їй кошти за квартиру в сумі 10 000 доларів США (240 000 грн.) на підтвердження чого між [PERSON] та [PERSON] (брат [PERSON] ) 17.01.2020 укладено попередній договір купівлі-продажу вказаної квартири посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В.О., за яким укладення основного договору мало бути здійснене до 17.04.2020. За домовленістю з [PERSON] зобов`язання за попереднім договором виконані не були. У зв`язку із цим, 25.11.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заблоцькою Л.Б. на адресу [PERSON] направлено заяву [PERSON] про те, що кошти в розмірі 240 000 грн., передані їй в якості забезпечення зобов`язань за договором від 17.01.2020, залишаються у неї в якості неустойки. За інформацією Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації станом на 15.02.2022 зареєстрованих осіб у квартирі немає. Враховуючи те, що після придбання квартири відповідач фактично проживає за іншою адресою, а також той факт, що вона отримала грошову компенсацію від сторони продавця в розмірі 240 000 грн. (10 000 доларів США), витребування у неї квартири вважають, що не покладе на неї надмірний індивідуальний тягар, спричинений відсутністю житла для проживання або втратою грошових коштів. Посилаючись на ст.ст.131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 317, 319, 321, 328, 330, 387, 388, 1277 ЦК України просять суд визнати спадщину, яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] , [INFO] та складається з квартири [ADDRESS] , площею 46, 36 кв.м., вартістю 962 790 грн. відумерлою; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] , площею 46,36 кв.м., вартістю 962790 грн. Судові витрати просили стягнути з відповідача на користь Київської міської прокуратури. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 22.06.2022 року справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 23.06.2022 року по справі відкрито провадження та розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 22.09.2022 року на електронну адресу суду представник відповідача направив відзив в якому заперечував проти позову з посиланням на те, що заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини, що зроблено не було міською радою. Також зазначали, що прокуратура доводить, що у померлого [PERSON] були відсутні будь-які родичі, однак у випадку дійсної відсутності родичів [PERSON] , останній мав бути похованим за рахунок місцевого бюджету, а отже уповноваженим особам КМР було та об`єктивно могло бути відомо про факт смерті особи, у якої відсутні спадкоємці, а отже про відкриття спадкової справи відносно майна такої особи. Також посилаються на те, що кримінальне провадження № 12020100000000237 було внесено до ЄРДР 06 березня 2020 року. Відповідно до змісту позовної заяви позивач стверджує, що вказане нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з нікчемністю правочину, а саме договору купівлі-продажу датованого 02.02.2012 . Окрім того, вироком суду від 21.09.2021 по справі № 753/14680/21 встановлено, що подальший договір купівлі-продажу датований 12.11.2018 року також було заключено з ознаками шахрайський дій. Зазначають, що договір від 02.02.2012, був підробним, та таким, що містить ознаки нікчемності та є таким, що не породжує юридичних наслідків. Натомість будь-яких доводів щодо нікчемності договору від 12.11.2018 року (з [PERSON] ) позивачем не зазначено, вказаний договір має бути визнаний недійсним в судовому порядку, оскільки останній був посвідчений нотаріусом ( в обов`язки якого саме й входить перевірка законності підстав заключення такого договору та законності документів, що слугують підставою продажу нерухомого майна) та відомості про право власності [PERSON] були внесені до реєстру права власності на нерухоме майно, а отже уповноваженими особами було здійснено перевірку законності угоди, та за результатами такої угоди настали юридичні наслідки у вигляді переходу права власності на нерухоме майно . Вважають, що позовна вимоги про визнання спадщини відумерлою не підлягає задоволенню з огляду на пропуск строків звернення до суду з відповідною заявою, відсутність факту вибуття спірного нерухомого майна з власності територіальної громади міста Києва, у зв`язку з тим, що право власності на таку квартиру у відповідної територіальної громади не виникало. Щодо добросовісності [PERSON] та отримання спірної квартири у власність на законних підставах зазначали, що [PERSON] придбала вказану квартиру у [PERSON] 15.01.2020 року. До моменту укладення даного договору, спірне нерухоме майно перебувало у [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.12.2019 року. Вказана спадщина була оформлена у зв`язку з смертю матері [PERSON] , яка до моменту смерті володіла спірною квартирою на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.11.2018. Усі договори купівлі-продажу нерухомого майна, були посвідчені відповідними приватними нотаріусами, що у відповідності до вимог чинного законодавства під час здійснення реєстрації права власності зобов`язані були перевірити усі документи, що подавались реєстраторам як підстави для переоформлення права власності. Усі три правочини , були перевірені приватними нотаріусами (трьома різними) , та усі нотаріуси дійшли висновку про законність вказаних правочинів. Вказують, що [PERSON] заключаючи договір купівлі-продажу нерухомого майна, не знала та не могла знати про наявність будь-яких обставин, що дали б змогу останній дійти висновку про протиправність дій будь-кого з попередніх продавців. Твердження позивача про те, що [PERSON] 16.01.2020 проявивши розумну обачність та поспілкувавшись з сусідкою встановила ознаки фіктивності правочину, та вчинила ряд дій з метою збереження свого майна та грошових коштів, витрачених на таке майно, вважають, що не заслуговують на увагу суду, оскільки усі зазначені у позовній заяві дії, були вчинені відповідачем після отримання права власності на нерухоме майно. До моменту заключення відповідної угоди про купівлю-продаж нерухомого майна, відповідач не знала та не могла знати про існування будь-яких обставин, що унеможливлювали б підписання вказаного договору та отримання у власність нерухомості. Просили суд в задоволенні позову відмовити, оскільки втручання держави у право власності відповідача буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції . Від заступника керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва надійшла відповідь на відзив аналогічний змісту позовної заяви. Окрім того, посилалися на те, що наявність у відповідача іншого майна, а також передбачена чинним законодавством можливість повернення сплачених коштів, не покладе на нього надмірний індивідуальний тягар, спричинений відсутністю житла для проживання або втратою грошових коштів. Застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації), не позбавляє відповідача [PERSON] як добросовісного набувача квартири, можливості відновити свої права шляхом пред`явлення майнових вимог до продавця спірної квартири щодо повернення йому сплачених грошових коштів, з підстав передбачених статтею 661 ЦК України. (Позиція ВС від 14.04.2021 у справі № 753/11965/19, від 09.02.2022 у справі № 640/23065/14) Просили суд позов задовольнити. 15.11.2022 року від відповідача надійшли письмові заперечення в яких вона посилається на те, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири, яку придбала за оплатним договором за ціною 958552 грн., що відповідала ринковій вартості. Також вчинила дії з покращення спірної квартири як власного майна шляхом проведення ремонту. На момент придбання спірна квартира перебувала у занедбаному стані, проте нею виконано ремонтних робіт на загальну суму 252028 грн., що на той момент складало близько 8000 грн. У січні 2019 року матері відповідача встановлений діагноз - неходжкінська лімфома (рак крові) і у зв`язку з необхідністю перевезення матері на лікування до м.Києва та поселення у безпосередній близькості до власного помешкання позивача з метою забезпечення її (матері) догляду у зв`язку з лікуванням від тяжкої хвороби, відповідач придбала спірну квартиру. На момент придбання спірна квартира перебувала у сусідньому будинку з будинком відповідача, що незважаючи на незадовільний стан житла, дозволяло використовувати її для досягнення мети її придбання, а саме організація догляду за хворою матір`ю. Також посилається на те, що міська рада не відноситься до кола спадкоємців померлого [PERSON] . Просила суд в задоволенні позову відмовити. 21.02.2023 року відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності та у зв`язку з цим просила відмовити в позові. 13.06.2022 року від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення в яких просили врахувати суд позицію Великої палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року № 461/12525/15-ц (провадження 14-190цс20) де за встановленими фактичними обставинами справи, в тому числі і в даній справі, при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому просили в задоволенні позову відмовити. 13.06.2023 року по справі проведено підготовче засідання. В судовому засідання представник прокуратури позовні вимоги підтримувала, з обставин викладених у позові та просила суд позов задовольнити. Представник Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, у матеріалах справи міститься клопотання в якому просив суд проводити розгляд справи без його участі та позовні вимоги задовольнити. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі представника Київської міської ради. Представник відповідача та відповідач проти задоволення позову заперечували, з обставин викладених у відзиві та письмових поясненнях, просили суд відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представника прокуратури, відповідача та її представники, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. Як доводить суду прокурор на праві власності за [PERSON] була зареєстрована квартира [ADDRESS] . (1/2 частини - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.05.1993, 1/2 частини - на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 25.03.2000). [PERSON] помер [INFO] та осіб, які є родичами або членами сім`ї померлого не встановлено. У спадковому реєстрі (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформація щодо [PERSON] відсутня, тобто жодна особа спадщину після померлого не прийняла. У спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) інформація також відсутня. Вироком Дарницького районного суду м.Києва від 21.09.2021 року у справі № 753/14689/21 визнано винуватою [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.358, ч.5 ст.27, ч.4 ст.358, ч.5 ст.27, ч.4 ст.190 КК України. Як убачається з вироку суду що остання, шляхом використання підроблених документів на право власності на нерухоме майно (підробленого договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , нібито посвідченого 02.02.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]) та документів, необхідних для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири усвідомлюючи, що не є власницею вказаної квартири, підписала договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого, вона за грошові кошти відчужила [PERSON] квартиру [ADDRESS] , та у подальшому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В.О. посвідчено договір та внесено відомості (номер запису 28874899) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. [PERSON] не будучи власником спірного майна квартири [ADDRESS] передала її [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.11.2018, посвідченого приватним нотаріусом Биковим В.О. Продаж вчинено за погоджену сторонами суму в 962790 грн. Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. У зв`язку зі смертю [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.12.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Почтарьовим С.О., зареєстровано за [PERSON] (донькою померлої). Номер запису про право власності у реєстрі речових прав на нерухоме майно № 34602027. В подальшому, 15.01.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук І.Ю. Номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 35050111. Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за ціною 958552 грн. Як пояснювала суду відповідач квартиру вона купувала через рієлтора, документи перевіряв нотаріус, перед укладенням договору купівлі-продажу квартиру оглядала, проте після укладення договору купівлі-продажу 16.01.2020 (на наступний день після укладення договору купівлі-продажу квартири) вона пішла оглянути квартиру, поспілкувалася із сусідкою , що мешкає в квартирі [ADDRESS] , яка повідомила, що попередній власник квартири [PERSON] помер декілька років тому та не міг підписати договір купівлі-продажу квартири, а тому вона зателефонувала продавцю та попросила повернути їй кошти отримані за квартиру. 17.01.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу спірної квартири відповідно до якого вона отримала від останнього кошти сумі 10 000 доларів США (240 000 грн.), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В.О., за яким укладення основного договору мало бути здійснене до 17.04.2020 . За домовленістю з [PERSON] зобов`язання за попереднім договором виконані не були. У зв`язку із цим, 25.11.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заблоцькою Л.Б. на адресу [PERSON] направлено заяву [PERSON] про те, що кошти в розмірі 240 000 грн., передані їй в якості забезпечення зобов`язань за договором від 17.01.2020, залишаються у неї в якості неустойки. За інформацією Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації станом на 15.02.2022 зареєстрованих осіб у квартирі немає. Щодо визнання спадщини відумерлою суд зазначає, що правовідносини, що виникли між сторонами спору, в основному регулюються главою 86 ЦК України про спадщину. Зокрема, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). Частина перша та друга статті 1277 ЦК України в редакції, чинній на час подання позову до суду, визначає, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (частина третя статті 1277 ЦК України) Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права. Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішення суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому, якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України в редакції чинній на час відкриття спадщини), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України). За положеннями глави дев`ятої розділу ІV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб. За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатися до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Звертаючись до суду із позовними вимогами, прокурор зазначив, що його вимоги спрямовані на задоволення легітимної мети, яка полягає у відновленні законності, поверненні у власність територіальної громади комунального майна (квартири), яке незаконно вибуло з власності територіальної громади на підставі підробленого договору купівлі-продажу спірної квартири. Згідно положення статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифіковані Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Суд звертає увагу на неналежний контроль зі сторони державних органів щодо об`єктів нерухомого майна комунальної власності. Адже власник помер [INFO] . Проте, держава не вчинила своєчасно жодних дій з цього часу направлених на контроль та збереження майна, і як наслідок спірну квартиру придбав добросовісний набувач [PERSON] . Суд, важає неприйнятним твердження позивача про наявність підстав для відібрання квартири в [PERSON] , яка буде позбавлена права власності на квартиру без компенсації її вартості та не може розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте відповідач [PERSON] не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Після придбання квартири відповідач зробила в ній ремонт, на що витратила особисті кошти. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири від [PERSON] , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Проте, держава в особі уповноважених органів має право захисти свої порушені майнові права пред`явивши позов до винних осіб, про стягнення грошової компенсації вартості втраченого нерухомого майна. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року (Справа 461/12525/15-ц, Провадження 14-190цс20) У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання спадщини відумерлою та про витребування майна від [PERSON] у зв`язку із тим, що буде становити непропорційність втручання в особисті майнові права власника та становити індивідуальний й надмірний тягар, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує положення ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що при відмові в задоволенні позовних вимог судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed