Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

04.07.2023 представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача 3047,59 доларів США, з яких: 3000 доларів США - сума позики; 47,59 доларів США - 3% річних, з урахуванням курсу НБУ станом на день ухвалення рішення та просить стягнути судові витрати. В обґрунтування позову послався на те, що 22.12.2021 на прохання сина [PERSON] позивач надала в позику відповідачу [PERSON] 3000 доларів США. 22.12.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. На підтвердженням укладення договору позики, узгодження між сторонами його умов, а також засвідченням факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів є розписка від 22.12.2021, яка написана власноручно [PERSON] та засвідчена його підписом у присутності свідка [PERSON] . Зазначив, що відповідно до договору позики відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 3000 доларів США для купівлі автомобіля марки «BMW 535» 2014 року випуску. Відповідач зобов`язався не відчужувати вказаний автомобіль, а у випадку неповернення суми позики у визначений договором строк, [PERSON] зобов`язався передати вказаний автомобіль у безоплатне користування позивача до повного погашення заборгованості. Передачу грошових коштів було здійснено у момент укладення договору позики. За умовами договору позики відповідач зобов`язався повернути позику протягом одного року, тобто до 22.12.2022 року. Однак відповідач до цього часу не повернув суми позики у розмірі 3000 доларів США, не зважаючи на неодноразові нагадування позивача. Відповідач пояснював, що не має можливості повернути отриману позику, а в подальшому перестав відповідати на телефонні дзвінки, на зв`язок з позивачем не виходить. Як стало відомо Позивачу, відповідач продав автомобіль «BMW 535», на купівлю якого отримав позику, та придбав автомобіль марки «Audi А7». Крім того, зазначає, що нарахування процентів здійснює за період з 23.12.2022 по 03.07.2023 і відповідно до ст.625 ЦК України просить стягнути три відсотки річних за порушення грошового зобов`язання, що становить 47, 59 доларів США. Ухвалою від 31.07.2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд на 21.08.2023 з повідомленням сторін, який було відкладено на 25.09.2023. При цьому, сторони скористались своїми правами визначеними ст. ст. 178-179 ЦПК України, зокрема: 05.09.2023 відповідач подав відзив на позовну заяву у якому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та розгляд справи проводити у його відсутності; 11.09.2023 представник позивача подав відповідь на відзив у якому просив позов задовольнити; 22.09.2023 відповідач подав заперечення у якому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та розгляд справи проводити у його відсутності. Сторони будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Позивач подала заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач просив розгляд справи проводити у його відсутності. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ч.3 ст. 223, ст. 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. На підставі ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 22.12.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики оформлений письмовою розпискою. Так, позичальником [PERSON] , власноруч була написана вказана розписка, відповідно до якої він отримав 3000 доларів США від [PERSON] , як позику для купівлі та державної реєстрації в сервісному центрі МВС, автомобіля марки «BMW 535» 2014 року випуску. [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] взяті в борг грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, протягом одного року. Відповідач зобов`язався не відчужувати вказаний автомобіль, а у випадку неповернення суми позики у визначений договором строк, [PERSON] зобов`язався передати вказаний автомобіль у безоплатне користування позивача до повного погашення заборгованості. Вказаний документ підписаний 22.12.2021 [PERSON] у присутності свідка [PERSON] . Під час розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами, що зобов`язання за умовами договору не були виконанні [PERSON] , оскільки грошові кошти в розмірі 3000 доларів США ним не повернуті. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 1 ЦПК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 (на яку послався суд апеляційної інстанції), від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. Так під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] отримав 22.12.2021 особисто від [PERSON] , у присутності свідка [PERSON] грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, що підтверджується відображенням у розписці написаної позичальником особисто для купівлі та державної реєстрації в сервісному центрі МВС, автомобіля марки «BMW 535» 2014 року випуску. [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] взяті в борг грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, протягом одного року. Відповідачем у відзиві на позовну заяву та у запереченні не заперечується, факт отримання ним грошових коштів, у розмірі 3000 доларів США. Наведені у відзиві заперечення, зокрема, що між сторонами була досягнута домовленість у випадку, якщо кошти не повернуто у строк, то [PERSON] зобов`язується передати автомобіль [PERSON] у безоплатне користування до повного погашення заборгованості, а тому виникає новий необмежений термін повернення позики - до повного погашення заборгованості, судом не береться до уваги, оскільки спростовуються вищезазначеною розпискою. Тому, що передача автомобіля мала відбутись, для підтвердження виконання зобов`язань позичальником, а не встановлення нового строку для погашення заборгованості. При цьому, автомобіль марки «BMW 535» 2014 року випуску так і не було передано позивачу у безоплатне користування, що не підтверджено відповідачем відповідними доказами. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно із ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України гривня. Грошове зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Розрахунок процентів за несвоєчасне повернення позичених коштів, що наданий позивачем здійснений відповідно до вимог закону, тому суд вважає його вірним. З цього розрахунку слідує, що розмір процентів за неправомірне користування позиченими коштами, що становить 193 дні, за період з 23.12.2022 по 03.07.2023 складає 47,59 доларів США. Судом перевірено вказані розрахунки та встановлено, що вони виконані правильно. При цьому відповідачем зазначений розрахунок не спростовано та заперечень щодо такого розрахунку не надано. Щодо тверджень відповідача, що позивач обрав невірний спосіб захисту, оскільки звернувся з вимогою у стягненні коштів у національній валюті України з урахуванням курсу НБУ щодо долара США, суд зазначає наступне. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми позики в іноземній валюті з урахуванням курсу НБУ станом на день ухвалення рішення у справі. В ст. 13 ЦПК України зазначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже виключно позивачу належить обрання способу захисту порушеного права, пред`явлення вимог до відповідача у валюті позики чи в її еквіваленті. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості за вказаним договором позики відповідачем суду не представлено. З огляду на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, сума боргу не підлягає переведенню до гривневого еквіваленту, адже борг має бути повернутий у тій валюті, в якій була надана позика. Так, як валютою договору були долари США, суд вбачає за необхідне стягнути з відповідача заборгованість у доларах США. Таким чином судом встановлено, що, на час звернення з позовом до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики від 22.12.2021, грошові кошти у розмірі позики на загальну суму 3047,59 доларів США, які складаються з 3 000,00 доларів США сума основного боргу позики згідно з розпискою, 47,59 доларів США - 3% річних, тому дана заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку. Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладені факти й міркування, суд вважає, що надані позивачем докази є належними, допустимими, достовірними, а в своїй сукупності достатніми для доведення перед судом свого порушеного права, а відтак даний спір підлягає задоволенню частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Позивачем сплачено у даній справі судовий збір у 1114,19грн., що підтверджується квитанцією 32528798800007250781 від 03.07.2023. 28.06.2023 між Відокремленим підрозділом «Північний філіал» Адвокатського об`єднання «Лемеха та Партнери» в особі директора Пилипіва П.І. та [PERSON] укладено договір № 375 про надання правничої (правової) допомоги. Окрім цього, адвокатом Пилипівим В.І. видано ордер серії ВС №1213949 на надання правничої (правової) допомоги позивачу. На підтвердження факту виконання умов надання правової допомоги представником позивача надано: 1) акт про прийняття - передачу наданих послуг від 28.06.2023, згідно якого вартість юридичних послуг становить 10000,00 грн.; 2) платіжну інструкцію № @2PL326760 від 28.06.2023 про оплату послуг в сумі 10000,00 грн. Однак, відповідач подав заперечення, щодо розміру правової допомоги та зазначив, що витрати є не співмірними з обсягом та часом, об`єктивно необхідним для надання даних послуг в межах цієї справи. Таким чином суд, розподіляючи витрати на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (ознайомлення з нормативною базою, підготовка позовної заяви, відповіді на відзив та інших процесуальних документів), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, суд вважає за можливе зменшення їх розміру та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. За наведених обставин та міркувань, а також за правилами ч. 2 ст. 137, ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу покладаються на відповідача.

Outcome: partial