Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Сагунівської сільської ради, у якому просить суд: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 02 серпня 2008 року Сагунівською сільською радою Черкаського району Черкаської області Україна, актовий запис № 06; - визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02 серпня 2008 року сторони по справі зареєстрували шлюб, від якого мають двох синів, а саме: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Останнім часом сімейне життя між позивачем та відповідачем не складається, з`явилися різні погляди на сімейні відноси, виховання дитини, внаслідок чого виникають непорозуміння. Позивач вказує, що фактично шлюбні відносини між ними припинені та спільне господарство не ведеться. Також, позивач вказує, що перебування у шлюбі суперечить її інтересам розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. Позивач вважає, що нормальні шлюбні відносини в подальшому є не можливими, та не можуть бути поновлені. Крім того, позивач зазначає, що при досудовому врегулюванні сторони погодили місце проживання малолітньої дитини-1 з позивачем та малолітньої дитини-2 з відповідачем та до цього часу малолітні діти проживають з позивачем, а тому є необхідність у встановленні судом місця проживання малолітньої дитини-2 з відповідачем. Окремо, позивач наголошує, що як позивач, так і відповідач має самостійний дохід, не зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, є морально та духовно вихованою людиною, а тому жодних підстав для відмови у проживанні малолітньої дитини 2 з відповідачем немає. Відтак, у зв`язку з розірванням шлюбу, позивач вважає, що задля запобігання порушенню прав дитини, прав та законних інтересів як позивача, так малолітньої дитини-2 з відповідачем, виникла необхідність встановлення місця проживання малолітньої дитини-2 з відповідачем, а тому позивач просить встановити місце проживання малолітньої дитини-2 з відповідачем. 25 серпня 2023 року, від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, разом з доказами направлення його копії іншим учасникам справи, у якому він просив розглядати справу за його відсутності та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач [PERSON] зазначає, що за останній період перебування у шлюбі сімейне життя між ними з позивачем не складається, у сторін категорично відрізняються погляди на сімейні відносини, у тому числі, і у виховання дитини, внаслідок чого виникають непорозуміння які унеможливлюють спільне проживання та будь-яке ведення спільного господарства. На переконання відповідача, вказані обставини беззаперечно ставлять під сумнів можливість подальшого сімейного благополуччя та перебування у шлюбі з позивачем, а тому просить суд розірвати шлюб. Щодо обставин, наданих позивачем, в обґрунтування необхідності визначення місця проживання малолітньої дитини-2 з відповідачем, то відповідач погоджується з позивачем про те, що з урахуванням того, що малолітня особа-1 залишається проживати з позивачем, то малолітня особа-2 повинна бути залишена з відповідачем, оскільки відповідачем розуміється це як беззаперечне виконання ним, як і будь-якого іншого батька, обов`язків покладених на нього, як на батька малолітньої дитини, а також справедливості, добросовісності та розумності обґрунтування вказаної позивачем у позовній заяві вимоги. Відповідач підтверджує те, що має самостійний дохід, не зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, є морально та духовно вихованою людиною, а тому жодних підстав для відмови у проживанні малолітньої дитини-2 з відповідачем немає. Відтак, відповідач просить суд встановити місце проживання малолітньої дитини-2 з ним. Правом на подачу відповіді на відзив позивач не скористалася. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, 25 серпня 2023 року засобами поштового зв`язку надіслала до суду клопотання про слухання справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, 25 серпня 2023 року засобами поштового зв`язку надіслав до суду клопотання про слухання справи у його відсутності. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Сагунівської сільської ради сільський голова Ірина Бодяненко у судове засідання не з`явилася, подавши до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, просить рішення прийняти на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з позовної заяви та підтверджується наявними у справі доказами, шлюб між сторонами зареєстровано 02 серпня 2008 року, що засвідчується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 02 серпня 2008 року. Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , та син - [PERSON] , [INFO] ; що стверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 10 лютого 2011 року та серії [NUMBER] від 18 липня 2017 року. Спільне подружнє життя не склалося. Останнім часом між позивачем та відповідачем шлюбно-сімейні відносини не складаються, спільне господарство не ведуть. Шлюбні відносини фактично припинені. Подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим. Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Отже принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що вимога позивача про розірвання шлюбу підлягає до задоволення, оскільки сімейні стосунки між сторонами не склалися, подружні відносини сторонами не підтримуються, за вказаними позивачем обставинами збереження шлюбу неможливе, тому шлюб необхідно розірвати. Щодо заявленої позовної вимоги «визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] », суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. За змістом частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною першою статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною першою статті 161 СК України закріплено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно із ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Обґрунтовуючи позовну вимогу про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , позивач вказує, що сторони погодили місце проживання їхнього сина [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] та заперечень з боку батька немає. Також, відповідач у своєму відзиві погодився, що їхній з позивачем син [PERSON] , [INFO] , буде проживати з ним. У постановах від 15 січня 2020 року в справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року в справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Всупереч зазначеним вимогам чинного законодавства, у позовній заяві відсутній виклад обставин щодо наявності між сторонами спору про визначення місця проживання дитини. Положеннями частини 4 та 5 статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Між тим, за змістом ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», у разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Правовий висновок щодо обов`язковості подання висновку органу опіки та піклування при розгляді судом спорів цієї категорії, а також про необхідність попереднього звернення до органу опіки та піклування для вирішення спору міститься у постанові Верховного Суду від 17.01.2019 в справі № 638/18531/16-ц. Відтак, судом встановлено, що позивач не зверталася до органу опіки та піклування, в порядку досудового врегулювання спору, із заявою щодо визначення місця проживання сина. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до частини другої статті 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом частини 1 статті 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, при зверненні до суду з позовом саме на позивача покладається обов`язок доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог, з посиланням на матеріально-правову підставу. Суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи, передусім, із доведеності таких вимог позивачем. Таким чином, судом встановлено, що права позивача в частині визначення місця проживання її малолітнього сина ніким не порушуються та не оспорюють, оскільки сторонами у добровільному порядку досягнуто згоди щодо місця проживання їхнього малолітнього сина, права та законні інтереси сторін не порушені, а тому вказане питання не підлягає вирішенню в судовому порядку. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що в задоволенні вимоги щодо визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , слід відмовити. Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58). Інші аргументи та доводи сторін суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не здатні вплинути на рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, у позовній заяві позивач не ставить вимоги про стягнення судового збору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, витрати по сплаті судового збору суд залишає за позивачем. Враховуючи наведене та

Outcome: partial