Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання недійсним договору поруки, в якому просив суд визнати недійсним договір поруки від 01.09.200 р. укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказував на те, що згідно довідки ФКУ Виправної колонії № 54 Головного управління Федеральної служби виконання покарань по Свердловській області від 22.02.2017 р. він відбував покарання у виправному закладі на території Росії з 01.08.2012 р. по 31.07.2020 р. Перетнув кордон 28.08.2020 р. на КПП «Джанкой» згідно відмітки в паспорті. В грудні 2020 року, [PERSON] ознайомився в Солом`янському районному суді м. Києва з цивільною справою № 2-1730-1/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми позики, та 22.12.2020 р. отримав копію ухвали від 17.03.2010 р. Ознайомившись з матеріалами зазначеної справи йому стало відомо про існування договору поруки укладеного між Відповідачами 01.09.2007 р. Позивач вважає, що зазначеним правочином, а саме Договором поруки від 01.09.2007 р., грубо порушується його право власності та зазначений правочин підлягає визнанню недійсним з підстави встановленою ч.1 ст. 203 ЦК України. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 06.03.2023 р. цивільну справу направлено до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю. Постановою Київського апеляційного суду від 23.05.2023 р. ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 06.03.2023 р. залишено без змін. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.07.2023 р. справу прийнято до свого провадження, призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила про задоволення позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] просила у задоволенні позову відмовити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове не з`явились, були повідомлені належним чином, подали до суду відзиви на позов. Третя особа в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причини своєї неявки не повідомив, письмові пояснення подано не було. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши думку представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно довідки ФКУ Виправної колонії № 54 Головного управління Федеральної служби виконання покарань по Свердловській області від 22.02.2017 р. він відбував покарання у виправному закладі на території Росії з 01.08.2012 р. по 31.07.2020 р. (а.с. 7 т. І). На підтвердження передування за кордоном також додано копію рішення про тимчасове розміщення іноземного громадянина, який підлягає депортації, в спеціальному закладі від 31.07.2020 р., прийняте начальником Міжмуніципального відділу Міністерства внутрішніх справ Росії «Новолялинський», згідно якого станом на 31.07.2020 р. [PERSON] ще знаходився в м. Єкатеринбурзі в Росії (а.с.9 т. І) Перетнув кордон 28.08.2020 р. на КПП «Джанкой» згідно відмітки в паспорті. (а.с.8 т. І) В грудні 2020 року, [PERSON] ознайомився в Солом`янському районному суді м. Києва з цивільною справою № 2-1730-1/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми позики, та 22.12.2020 р. отримав копію ухвали від 17.03.2010 р. (а.с.12 т. І) Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.03.2010 р. затверджено мирову угоду 12.03.2010 р., укладену між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми позики - закрито (а.с.10-11 т. І) Постановою Київського апеляційного суду від 18.03.2021 р. у справі № 2-1730-1/10 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено та ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17.03.2010 р. скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.14-17 т. І) Ознайомившись з матеріалами зазначеної справи йому стало відомо про існування договору поруки укладеного між Відповідачами 01.09.2007 р. Позивач вважає, що зазначеним правочином, а саме Договором поруки від 01.09.2007 р., грубо порушується його право власності та зазначений правочин підлягає визнанню недійсним з підстави встановленою ч.1 ст. 203 ЦК України. За таких обставин Позивач просить поновити строк давності на визнання договору поруки від 01.09.2007 р. недійсним, оскільки про існування зазначеного договору йому стало відомо лише у грудні 2020 року. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, 20.08.1999 р. між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 20.08.1999 р. (а.с. 13 т. І). 20.02.2003 р. між ТОВ «Фінансово-консультаційний центр сприяння розвитку підприємства» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, а саме [PERSON] придбала нежилі приміщення загальною площею 227,6 кв.м, які розташовані на четвертому поверсі нежилих приміщень літ. А та складають 3/100 частини від домоволодіння площею 7676,0 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.18-19 т. І). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже, Позивач вважає, що нежилі приміщення загальною площею 227,6 кв.м, які розташовані на четвертому поверсі нежилих приміщень літ. А та складають 3/100 частини від домоволодіння площею 7676,0 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] 01.09.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договір поруки. Відповідно до п. 2.1 Договору, Поручителі відповідають перед Кредитором за виконання основного зобов`язання виключно в межах визначеної на день пред`явлення Кредитором вимоги вартості: належних на підставі Договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 20.02.2003 р. [PERSON] нежилих приміщень загальною площею 227,6 кв.м, які розташовані на четвертому поверсі нежилих приміщень літ. А та складають 3/100 частини від домоволодіння площею 7676,0 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; належних на підставі Договору купівлі-продажу частини нежилих приміщень від 26.06.2007 р. [PERSON] нежитлових приміщень загальною площею 364,20 кв.м що складають частку 4/100 частину від домоволодіння площею 7676,0 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.2 Договору передбачено право безоплатного відчуження нерухомого майна на користь Кредитора у випадку невиконання зобов`язань боржником. Таким чином, на думку Позивача, між сторонами фактично було укладено не договір поруки, а завуальований договір застави нерухомого майна. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 369 ЦК України (в редакції чинній на момент визнання мирової угоди) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України (в редакції чинній на момент визнання мирової угоди) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 65 Сімейного кодексу України (в редакції чинній на момент визнання мирової угоди) дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладенні договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ст. 553 ЦК України (в редакції чинній станом на день укладання договору поруки) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за невиконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Порукою може бути одна або кілька осіб. Відповідно до п.1.1 Договору Поручитель зобов`язується нести разом з боржником солідарну відповідальність перед Кредитором. Позивач вважає, що з зазначеного пункту неможливо встановити, який саме поручитель несе відповідальність, адже відповідно до преамбули Договору стороною Договору є Поручителі, Договором не визначено хто саме має статус Поручитель. Неможливо встановити який саме Поручитель відповідає солідарно з боржником. Зазначений пункт не відповідає вимогам ч. 3 ст. 354 ЦК України, так як за Договором поруки особи які дали спільну поруку відповідають перед Кредитором солідарно, а не зобов`язуються нести разом з боржником солідарну відповідальність. Відповідно до п. 2.1 Договору, Поручителі відповідають перед Кредитором за виконання основного зобов`язання виключно в межах визначеної на день пред`явлення Кредитором вимоги вартості нерухомого майна. На думку Позивача, зазначений пункт суперечить ч. 1 ст. 553 ЦК України, так як поручитель відповідає перед Кредитором за порушення зобов`язання Боржником, а не за виконання як це визначено Договором. Також зазначений пункт суперечить ч. 2 ст. 553 ЦК України, так як порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання повністю, або частково, а не в межах вартості нерухомого майна ще і визначеної Кредитором. Відповідно до п. 1.1 Договору порука укладена за зобов`язаннями, що встановлені Договором позики від 01.09.2007 р. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , визнаючи позовні вимоги, обґрунтовують свою позицію тим, що на них чинився психологічний тиск з боку правоохоронних органів, у зв`язку із розслідуванням кримінальної справи, порушеної 26.08.2006 р. за фактом захоплення ВАТ «Кременчуцький сталеварний завод», у якій фігурував [PERSON] . В свою чергу, презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним), що визначено постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 р. в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». З матеріалів справи вбачається, що на час укладання оспорюваного правочину [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. 07.07.2007 р., тобто за два місяці до укладання оспорюваного правочину у них народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 06.09.2007 р. (а.с. 90 т. І). З огляду на зазначене, нелогічним є висновок, що [PERSON] та [PERSON] перебуваючи у сімейних відносинах, не спілкувались, і Позивач був позбавлений можливості дізнатись про укладання оспорюваного правочину. Разом з тим, до закладу відбування покарання, як зазначає Позивач у свої письмових поясненнях, він потрапив 01.08.2012 р., тобто після сплину більше ніж 4-х років після укладення оспорюваного правочину. Позивач жодним чином не обґрунтував причини не звернення до суду за захистом своїх прав у зазначений період (а.с.116-118 т. ІІ). Крім того, суд бере до уваги, що Відповідачі, які визнали позов й зазначили, що на них вчинявся тиск, безпосередньо самі не зверталися з позовом про визнання Договору поруки недійсним на протязі 14 років. Крім того, в позові зазначено, що позов є немайнового характеру (а.с.2 т. І ). Так, немайновий позов це вимога про захист права або інтересу об`єктом, якої є благо, що піддається грошовій оцінці. Тобто, в даному випадку вирішення спору не повинно впливати на склад майна сторін спору та не змінювати власника майна. (Постанова Верховного суду від 02.12.2020 р. у справі № 905/105/20). Тобто, сам Позивач подавши позов, фактично вважає, що вирішення спору не вплине на склад майна та зміну власника в подальшому, зазначає, як підставу для визнання правочину недійсним недотримання вимог ст. 577 ЦК України, а саме що договір має бути нотаріально посвідчений, повинна була здійснена державна реєстрація, а також мала бути отримана його згода на укладання одним із подружжя договору відповідно до ст. 364 ЦК України. Отже, Позивач вважає, що порушено його право на зміну власника нерухомого майна. Проте, під час розгляду справи по суті сторона позивача протиріччя способу захисту не усунула, у тому числі вважає, що майно протиправно вибуло з спільного володіння у тому числі позивача шляхом витребування його з чужого володіння. Відповідно постанови Верховного суду від 07.04.2021 р. у справі № 924/199/20 зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Оскільки, метою Позивача є повернення нерухомості яка вибула з його законного володіння, тоді зі змісту позову та наданих до нього доказів не зрозуміло, яке відношення до вимог Позивача, має нерухоме майно [PERSON] , яке також є предметом Договору поруки, а саме нежитлові приміщення загальною площею 364,20 кв.м, що складають частку 4/100 частину від домоволодіння площею 7676,0 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , до якого [PERSON] та [PERSON] не мають жодного відношення. Також, надаючи письмові пояснення [PERSON] , підтверджує, що при підписанні оспорюваного договору поруки, їй було відомо про отримання згоди на укладення договору одним із подружжя, що договір має відповідати ст. 577 ЦК України, проте, не дотримуючись зазначених вимог вона підписала зазначений Договір. В такому випадку, у суду немає підстав вважати [PERSON] недобросовісним набувачем майна. Суд, заслухавши думку представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку, що Позивач звертаючись з позовом немайнового характеру про визнання договору поруки недійсним ставить питання перед судом про оспорювання передачі приміщень за договором поруки, відповідно до ст.ст. 572, 577 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника чи особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. У постанові Касаційного Господарського суду Верховного Суду від 30.08.2019 р. у справі № 914/970/18 зазначено, що витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено ст. 16, ст. 387 Цивільного кодексу України саме як форма захисту права власності, а не як окреме оборотоздатне майнове право, яке може відчужуватися в порядку положень ст. 656 цього Кодексу, на користь інших осіб, зважаючи, що речові права безпосередньо пов`язані з конкретною річчю та переходять у зв`язку з переходом зазначених об`єктів; на підтвердження наявності в позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна із чужого незаконного володіння позивач повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно, чого, як уже зазначалося, він не зробив. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 р. у справі № 200/606/18 зроблено висновок, що "за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис уносять виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.11.2022 р. у справі № 522/14900/19 вказано, що "можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно)". На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов до висновку, що вимоги Позивача не знайшли свого підтвердження, отже у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed