Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] працювала на посаді касира в бухгалтерії Автогаражного кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва "Вигурівщина-2" з 27.06.2019. В поштову скриньку за місцем проживання позивача 27.02.2023 надійшов лист з копією наказу № 4-к від 07.02.2023 про звільнення, без додавання будь-яких інших документів. Відповідно до копії наказу № 4-к від 07.02.2023 позивачку було звільнено з посади у зв`язку з втратою довір`я, здійснення працівником винних дій, п. 2 ст. 41 КЗпП України; де підстава звільнення: Звільнення на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, за вчинення за місцем роботи працівником винних дій які спричинили втрату довір`я. Позивач зазначає, що до посадових повноважень позивача безпосередньо входило виконання операцій, що пов`язані з обслуговуванням матеріальних цінностей/ грошовими коштами; проте, жодних протиправних, винних дій при виконанні трудових обов`язків позивач не вчинила, а тому вважає її звільнення із займаної посади касира Кооперативу незаконним, протиправним, проведеним з порушенням ряду норм чинного законодавства України, у зв`язку з чим вимушена звертатися досуду за захистом своїх прав та інтересів з даним позовом. У зв`язку з вищенаведеним позивачка просить суд визнати незаконним, скасувати наказ Автогаражного кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва "Вигурівщина-2" від 07.02.2023 року № 4-к «Про припинення трудового договору (контракту)» з [PERSON] та поновити [PERSON] на посаді касира Автогаражного кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва "Вигурівщина-2". Стягнути з Автогаражного кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва "Вигурівщина-2" середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.02.2023 та по день фактичного поновлення на посаді з утриманням установлених законодавством податків та зборів. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 28.03.2023 відкрито провадження у справі. Призначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а також витребувано документи, що дали підстави для втрати довір`я з боку керівництва АГК "Вигурівщина-2" до працівника [PERSON] . Однак вказана ухвала суду виконана не була. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Янковий М.В., в судове засідання не з'явились. До суду від адвоката Янкового М.В. надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник Автогаражного кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва "Вигурівщина-2", в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, при цьому був присутній в судовому засіданні 27.04.2023 року. Причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, взявши до уваги письмові пояснення учасників справи, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Наказом № 51 від 27.06.2019 виданого Автогаражним кооперативом по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва "Вигурівщина-2", [PERSON] прийнята на роботу касиром в бухгалтерію 01.07.2019 із заробітною платою згідно штатного розпису. Наказом № 4-к про припинення трудового договору (контракту), виданого Автогаражним кооперативом по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва "Вигурівщина-2", наказано звільнити [PERSON] 07.02.2023 у зв`язку з втратою довір`я, здійсненим працівником винних дій, п. 2 ст. 41 КЗпП України. Згідно із довідки середня заробітна плата [PERSON] , за грудень 2022 року становить 11 000,00 грн, за січень 2023 року - 11 000,00 грн. Середньоденна заробітна плата за останні два календарних місяця становить 511,63 грн. Також судом було встановлено, що [PERSON] , як член правління Кооперативу, звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом про визнання недійсним рішень загальних зборів та скасування державної реєстрації. Згідно рішення Господарського суду м. Києва від 24.07.2023, по справі №910/1393/23, було встановлено, що 04.01.2023 відбулась державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу, за № 1000661070019000290. Вказаною реєстрацією внесено зміни до інформації про АГК «Вигурівщина-2», а саме: зміна інформації для здійснення зв`язку з юридичною особою; зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи; зміна місцезнаходження юридичної особи; зміна фізичних осіб або зміна відомостей про фізичних осіб - платників податків, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо; зміни до установчих документів, які не пов`язані з внесенням змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Вищевказаним рішенням Господарського суду м. Києва, позовні вимоги [PERSON] до Автогаражного кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва «Вигурівщина-2» задоволено, визнано недійсними рішення позачергових загальних зборів членів кооперативу АГК «Вигурівщина-2», оформлених протоколом № 1 від 27.08.2022; визнано протиправною та скасувати реєстраційну дію від 04.01.2023, за № 1000661070019000290, проведену державним реєстратором Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації Більською Ольгою Федорівною; визнано недійсними рішення позачергових зборів уповноважених членів кооперативу АГК «Вигурівщина-2», оформлених протоколом № 2 від 16.01.2023; визнано протиправною та скасувати реєстраційну дію від 25.01.2023, за № 1000661070020000290, проведену приватним нотаріусом Забавською Н.В. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Положеннями ст. 2 КЗпП України регламентовано, що право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно зі ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що всупереч вимогам трудового законодавства, відповідач протиправно звільнив його з посади на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України, хоча позивач не є матеріально-відповідальною особою Кооперативу «Вигурівщина-2», до його посадових повноважень безпосередньо не входило виконання операцій, що пов`язані з обслуговуванням матеріальних цінностей (не приймав, не зберігав, не транспортував, не розподіляв тощо) грошовими коштами, товарними або іншими цінностями Кооперативу, жодних протиправних, винних дій при виконанні трудових обов`язків він не вчиняв. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). За правилом ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України (ст.48 КЗпП України). Згідно з п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Відповідно до ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою України 04 лютого 1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України). Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Як роз`яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей слідує, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, зокрема, одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Звільнення у зв`язку із втратою довір`я до працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 41КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об`єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника, це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов`язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо. Втрата довір`я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовір`я до працівника. Як установлено судом, [PERSON] займала посаду касира в бухгалтерії Автогаражного кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва "Вигурівщина-2". Автогаражний кооператив по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва "Вигурівщина-2" на виконання ухвали суду від 28.03.2023 не надав суду документів, що дали підстави для втрати довір`я з боку керівництва Кооперативу "Вигурівщина-2" до працівника [PERSON] . Суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] яка є матеріально-відповідальною особою Кооперативу «Вигурівщина-2» вчинила протиправні дії навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, які дають підстави для її звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України. За наведених обставин суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, а тому наказ Автогаражного кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва "Вигурівщина-2" від 4-к від 07.02.2023, яким [PERSON] звільнено з посади касира в бухгалтерії є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на тій посаді, з якої вона була звільнена, а саме на посаді касира в бухгалтерії Автогаражного кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва "Вигурівщина-2". Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У зв`язку з поновленням на роботі, на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 07.02.2023 по день вирішення спору судом - 26.09.2023. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року (зі змінами від 12.12.2020) передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку (згідно до п.3). При цьому згідно із п. 5 наведеного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. (Пункт 8 доповнено новим абзацом згідно з Постановою КМ N 1213 від 09.12.2020). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. З довідки про розрахунок середнього заробітку (період розрахунку з 01.12.2022 по 01.01.2023) вбачається, що останніми повними відпрацьованими місяцями є грудень 2022 року (21 робочих дні) - заробітна плата становить 11 000,00 грн та січень 2023 року (22 робочих дні) - заробітна плата становить 11 000,00 грн. Відповідно середньоденна заробітна плата становить 511,63грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 84 930,58 грн = (166 дні (з 07.02.2023 по 26.09.2023) Х 511,63грн). Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 84 930,58,66 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.02.2023 по 26.09.2023. Отже, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України та ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1073,60грн за вимогу немайнового характеру та 1073,60грн. за вимогу майнового характеру, що разом становить 2147,20грн. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України підлягає допуску до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі.

Outcome: approved