Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

Позивач 19 листопада 2021 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила усунути [PERSON] спадкоємця першої черги на спадкування після смерті його рідного батька [PERSON] , померлого [INFO] . Позов мотивовано тим, що домоволодіння [ADDRESS] належить в рівних частках по частині на праві спільної часткової власності належить позивачу та її чоловіку [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилась спадщина на частину домоволодіння [ADDRESS] . Позивач у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Після звернення до нотаріуса позивачу стало відомо, що 14 серпня 2021 року до нотаріуса також звернувся син спадкодавця [PERSON] з заявою про прийняття спадщини. [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про відмову від спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на користь позивача. Позивач вважає, що [PERSON] не має права на спадщину та має бути усунений від спадкування, оскільки він вів аморальний спосіб життя; зловживав спиртними напоями; вчиняв сварки з хворим батьком; неодноразово ображав та принижував його; навіть бив; не здійснював догляд за хворим батьком навіть після операції; не купував йому ліків; не допомагав по домогосподарству; крім того, коли [PERSON] тяжко хворів, [PERSON] побажав батьку смерті. [PERSON] особливо в період з жовтня 2017 року по момент його смерті, тобто по [INFO] тяжко хворів, через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги. В жовтні 2017 року [PERSON] був встановлений діагноз «виразка шлунку» та його було направлено на обстеження до невропатолога. В жовтні листопаді 2017 року [PERSON] пройшов численні медичні дослідження. У серпні 2018 року [PERSON] встановлено діагноз «хвороба Альцгеймера». У листопада 2018 року [PERSON] проведено хірургічне втручання, операцію простати. [PERSON] помер у віці 72 року, причина смерті: хронічна серцева атеросклеротична хвороба серця. [PERSON] на протязі своєї хвороби неодноразово звертався до [PERSON] з проханням постійної побутової допомоги та догляду, але відповідач на ці прохання не реагував, не допомагав. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник адвокат Завгородній А.М. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник адвокат Стасенко А.А. позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні. У відзиві на позов відповідач зазначив, що він ніколи не притягався до кримінальної відповідальності, не має алкогольної залежності, до середини 2021 року не притягався до адміністративної відповідальності. Його батько дійсно останні кілька років перед смертю тяжко хворів, однак постійно перебував у свідомості та добре розумів, що діється у навколишньому світі. Відповідач по можливості допомагав йому, купував необхідні ліки, продукти харчування, частково сплачував комунальні послуги. Третя особа\~ приватний\~нотаріус Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Журавльова\~Г.С. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено,\~що домоволодіння\~ [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 17 квітня 1987 року, виданого Ленінським районним відділом комунального господарства, згідно рішення виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів № 650/7 від 17 грудня 1986 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДМР та записане в реєстрову книгу № 476 за реєстровим № 47а (а.с. 13, 14). [PERSON] помер [INFO] (а.с. 9). З довідки про причину смерті від 15 квітня 2021 року вбачається, що [PERSON] помер через хронічну серцеву атеросклеротичну хворобу серця (а.с. 11). Встановлено, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні: - в КНП «Міська клінічна лікарня № 11» з 22 вересня 2017 року по 04 жовтня 2017 року з діагнозом виразкова хвороба, активна фаза; виразка ЦДПК; деформація ЦДПК (а.с. 169); - в урологічному відділенні КНП «Міська клінічна лікарня № 4» з 21 листопада 2018 року по 27 листопада 2018 року та з 27 листопада 2018 року по 17 грудня 2018 року з діагнозом ДГПЖ, цистостома, хронічний цистопієлонефрит, де йому було проведено оперативне втручання (а.с. 79-80). Як вбачається із матеріалів спадкової справи, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , у встановлений законом шестимісячний до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Журавльової Г.С. звернулись: син спадкодавця [PERSON] ; дружина спадкодавця [PERSON] із заявами про прийняття спадщини; син спадкодавця [PERSON] із заявою відмову від спадщини на користь [PERSON] (а.с. 202-233). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Правила частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 29 червня 2021 року у справі № 750/9209/20-ц (провадження № 61-6290св21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 741/1714/18 (провадження № 61-5519св21), від 21 жовтня 2021 року у справі № 766/14057/17 (провадження № 61-6003св21), від 19 травня 2022 року у справі № 132/2991/20 (провадження № 61-9112св21). Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. При цьому відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 688/132/21. Правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач посилалася на наявність обставин, визначених у ч. 5 ст. 1224 ЦК України, та зазначала, що відповідач не надав належної допомоги хворому батьку, коли той потребував її. Разом з тим, позивач не довів належними та допустимими доказами, що спадкодавець перебував у безпорадному стані, а також ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, а саме доказів, які б підтверджували його винну поведінку, яка б свідчила, що спадкодавець дійсно потребував додаткової постійної допомоги саме від відповідача у зв`язку з безпорадним станом, звертався за допомогою до відповідача, а останній відмовив у наданні такої допомоги. Суд, оцінюючи показання свідків, зазначає, що вони не можуть бути єдиною підставою для доведення факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , пославшись на те, що відповідач не вчиняв умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю [PERSON] , а тому відсутні підстави, передбачені ч. 5 ст. 1224 ЦК України для усунення відповідача від права на спадкування за законом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому судові витрати покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed