Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

31 травня 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] із вимогою про поділ спільного майна подружжя (том 1, а. с. 7-11). В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень від 11 липня 2022 року (том 2, а. с. 9-13) вказано, що 16 липня 1994 року між позивачкою та відповідачем був зареєстрований шлюб, який 15 січня 2019 року був розірваний. Стверджує, під час шлюбу сторонами було придбано майно: транспортний засіб Mercedes Benz 210 D, 1994 року випуску, об`ємом двигуна 2874 см3 (вартістю 76440 гривень); транспортний засіб Mercedes Benz 317 D, 1998 року випуску, об`ємом двигуна 10580 см3 (вартістю 387660 гривень); транспортний засіб MAN TGX 26/440, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 10580 см3 (вартістю 505050 гривень); транспортний засіб CMT PT-1220, 2005 року випуску, (вартістю 50000 гривень); транспортний засіб Volkswagen LT 28, 1991 року випуску, об`ємом двигуна 2400 см3 (вартістю 87360 гривень); саморобний причіп, 1989 року випуску (вартістю 28000 гривень); транспортний засіб Mazda 2200, 1990 року випуску, об`ємом двигуна 2200 см3 (вартістю 76000 гривень); транспортний засіб Daewoo Nubira, 1999 року випуску, об`ємом двигуна 1598 см3 (вартістю 62790 гривень); транспортний засіб Jawa 350, 1985 року випуску(вартістю 21000 гривень); транспортний засіб Jawa 350, 1966 року випуску(вартістю 19000 гривень); будинок [ADDRESS] (вартістю 650000 гривень) та будинок [ADDRESS] (вартістю 700000 гривень). Позивачка вважає, що оскільки, майно було придбане у період перебування сторін у спільному шлюбі, то воно належить їм на праві спільної сумісної власності як подружжю. З цих підстав, вона прохає суд поділити вищевказане майно шляхом визнання за нею: одноосібно право власності на будинок [ADDRESS] , а будинок [ADDRESS] залишити у власності відповідача; стягнути вартість частини усіх транспортних засобів, придбаних за час шлюбу, зокрема: транспортний засіб Mercedes Benz 210 D, 1994 року випуску, об`ємом двигуна 2874 см3 (вартістю 76440 гривень); транспортний засіб Mercedes Benz 317 D, 1998 року випуску, об`ємом двигуна 10580 см3 (вартістю 387660 гривень); транспортний засіб MAN TGX 26/440, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 10580 см3 (вартістю 505050 гривень); транспортний засіб CMT PT-1220, 2005 року випуску, (вартістю 50000 гривень); транспортний засіб Volkswagen LT 28, 1991 року випуску, об`ємом двигуна 2400 см3 (вартістю 87360 гривень); саморобний причіп, 1989 року випуску (вартістю 28000 гривень); транспортний засіб Mazda 2200, 1990 року випуску, об`ємом двигуна 2200 см3 (вартістю 76000 гривень); транспортний засіб Jawa 350, 1985 року випуску(вартістю 21000 гривень); транспортний засіб Jawa 350, 1966 року випуску(вартістю 19000 гривень); стягнути з відповідача грошову компенсацію за відчужене без письмової згоди позивачки транспортного засобу Daewoo Nubira, 1999 року випуску, об`ємом двигуна 1598 см3 урозмірі частини вартості проданого авто, що складає 2500 доларів США в еквіваленті (1 долар США 29 гривень 54 копійки по курсу НБУ) 73860 гривень; а усього за перелічене вище майно 50 % вартості транспортних засобів, а також різницю у вартості між будинками 25000 гривень, що складає 662185 гривень, разом із судовими витратами по справі у сумі 13307 гривень. У серпні 2021 року вказана справа надійшла на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (том 1, а. с. 49). Ухвалою суду від 26 серпня 2021 року справу прийнято до свого провадження, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 16 годину 05 жовтня 2021 року (а. с. 51), яка надіслана відповідачу 26 серпня 2021 року за вихідним № 20410/21-вих/2/204/2113/21 (том 1, а. с. 54). 27 жовтня 2021 року на адресу суду надійшов відзив представниці відповідача адвокатки Шаповалової С.Г., на позовну заяву (том 1, а. с. 64-65), в якому вона позовні вимоги не визнає проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Визнаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має врахувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін,у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою власністю у придбання (набуття) майна. Якщо у придбанні (будівництві) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однією із сторін, то така частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Стверджує, що майно, вказане позивачкою у позовній заяві є виключно особистою власністю відповідача, оскільки за час шлюбу позивачка жодним чином не дбала про поповнення сімейного бюджету, займалася виключно налагодженням власного життя, що в результаті і призвело до розірвання шлюбу. Натомість, відповідач вже багато років має стабільну роботу та дохід, за який власне було придбано вказане у позовній заяві майно. Крім того, зазначає про те, що ТОВ «Базіс РК», на підставі якого позивачкою визначено вартість спірного майна, відсутнє в офіційному реєстрі переліків суб`єктів оціночної діяльності, тобто не мають відповідного сертифікату, а тому оголошена вартість майна є некоректною та неправдивою. Тому, прохає суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 10 листопада 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив представника позивачки адвоката Поповича Є.В. (том 1, а. с. 75-77), в яких він вважає доводи відповідача такими, що позбавлені будь-якого сенсу, оскільки жодним чином не стосуються норм діючого законодавства. Стверджує, що ТОВ «Базис РК» діє на законних підставах. Натомість відповідачем не доведено, що майно придбано за його особисті кошти, а тому останнє є спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу між сторонами. Крім того, зазначає про те, що відповідач привласнив усі документи щодо спірного майна, а позивачку позбавив права не лише проживати, а навіть проникати на територію спільного нерухомого майна, тому позивачка вимушена мешкати у свого батька. Тому, прохає суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 29 листопада 2021 року на адресу суду надійшли заперечення представника відповідача адвокатки Шаповалової С.Г., на відповідь на відзив представниці позивачки (том 1, а. с.79-80), в яких вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування заперечень вказує, що ТОВ «Базис РК» відсутнє в офіційному реєстрі переліку суб`єктів оціночної діяльності, а відтак останні на мають відповідного сертифікату, у зв`язку з чим відомості про оцінку майна ставляться відповідачем під сумнів. Вказує, що з цих підстав, відповідачем було замовлено у ФОП [PERSON] , який діє на підставі сертифікату суб`єкта оціночної діяльності № 956.19 від 13 грудня 2019 року та свідоцтва про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 3242 від 21 травня 2005 року, звіт № 3555-21 про оцінку майна від 24 листопада 2021 року, за яким вартість домоволодіння [ADDRESS] складає 541017 гривень, без ПДВ та, звіт № 354-21 від 24 листопада 2021 року, за яким вартість домоволодіння [ADDRESS] становить 537120 гривень, без ПДВ. Разом з цим, вказує на те, що при посиланні позивачки на вимоги ст. 62 СК України, як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, остання мала б довести власну участь у придбанні такого майна, тобто вкладення її особистих (власних) коштів чи власної трудової діяльності. Крім того, вказує на те, що позивачка вводить суд в оману, оскільки основна частина транспортних засобів, які заявлені позивачкою до поділу шляхом компенсації частини їх вартості, були продані сторонами ще під час шлюбу. Тому у задоволенні позовних вимог прохає суд відмовити у повному обсязі. 08 серпня 2022 року на офіційну електронну адресу суду надійшов відзив представника відповідача адвоката Бєлікова О.С., на уточнену позовну заяву (том 2, а. с. 18-21), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає про те, що позивачкою змінено предмет позову, однак жодним чином не обґрунтовано, чому саме будинок [ADDRESS] має бути передано у її власність, а будинок [ADDRESS] відповідачу. Крім того, зазначає про те, що відповідно до договору дарування від 20 жовтня 1999 року [PERSON] подарувала, а сторони у справі прийняли у дар 40/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Водночас, згідно з договором купівлі-продажу від 18 вересня 2008 року, сторони у справі купили в рівних частинах кожний житловий будинок [ADDRESS] . Вказує, що таким чином сторони у справі в рівних частинах мають право власності на вищезазначені домоволодіння, а тому у задоволенні позовних вимог прохає суд відмовити в повному обсязі. Ухвалою суду від 24 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та, справу призначено до розгляду по суті на 13 годину 45 хвилин 05 грудня 2022 року (том 2, а. с. 29). Протокольною ухвалою суду від 06 вересня 2023 року у поновленні строку на подання уточненої позовної заяви та у її прийнятті, відмовлено (том 2, а. с. 68). Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви та відповіді на відзив. Відповідач та його представник адвокат Бєліков О.С. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечували, обґрунтування надали аналогічні текстам відзивів на позовні заяви та заперечень на відповідь на відзив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка та відповідач з 16 липня 1994 перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (том 1, а. с. 27). Шлюб між сторонами розірвано 15 січня 2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (том 1, а. с. 28). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (том 1, а. с. 29 та на звороті) вбачається, що відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на будинок [ADDRESS] , відсутні, натомість в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься інформація про арешт 60/300 частин буд. [ADDRESS] , власником яких вказано [PERSON] . З відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 09 лютого 2021 року № 1234 (том 1, а. с. 30) вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості про право власності в рівних частинах за [PERSON] - частини та [PERSON] - частини на підставі договору купівлі-продажу від 18 вересня 2008 року, виданий Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстром № 4-257, зареєстрованого в реєстрі права власності на нерухоме майно за реєстраційним № 8672302. Відповідно до умов договору купівлі-продажу № 4-254 від 18 вересня 2008 року (том 1, а. с. 31 та на звороті), [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] купили житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в рівних частинах кожний. З відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 09 лютого 2021 року № 1188 (том 1, а. с. 34) вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості про право власності в рівних частинах за [PERSON] 60/300 часток на підставі договору дарування від 19 вересня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. за реєстром ; 8457, зареєстрованого24 жовтня 2001 року КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 459 за реєстровим № 138 та № 639 за реєстровим № 3563-562 та 40/100 часток за [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування від 20 жовтня 1999 року, посвідченого Третьою ДДНК за реєстровим № 3-2529, зареєстровано 24 листопада 1999 року КП «ДМБТІ» ДОР та записано реєстрову книгу № 459 за реєстровим № 138. У довідці ТОВ «Базис РК» про середню вартість майна (том 1, а. с. 40) вказано, що вартість: транспортного засобу Mercedes Benz 210 D, 1994 року випуску, об`ємом двигуна 2874 см3, 01\~лютого 2018\~року 76440 гривень; транспортного засобу Mercedes Benz 317 D, 1998 року випуску, об`ємом двигуна 10580 см3, 07 лютого 2020 року 387660 гривень; транспортного засобу MAN TGX 26/440, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 10580 см3, 07 лютого 2020 року 505050 гривень; транспортного засобу CMT PT-1220, 2005 року випуску, інформація про об`єм двигуна відсутня 50000 гривень; транспортного засобу Volkswagen LT 28, 1991 року випуску, об`ємом двигуна 2400 см3 87360 гривень; саморобного причепа, 1989 року випуску, інформація про об`єм двигуна відсутня 28000 гривень; транспортного засобу Mazda 2200, 1990 року випуску, об`ємом двигуна 2200 см3, 13 червня 2020 року 76000 гривень; транспортного засобу Daewoo Nubira, 1999 року випуску, об`ємом двигуна 1598 см3 62790 гривень; транспортного засобу Jawa 350, 1985 року випуску, інформація про об`єм двигуна відсутня 21000 гривень; транспортний засіб Jawa 350, 1966 року випуску, інформація про об`єм двигуна відсутня 19000 гривень; будинку [ADDRESS] 650000 гривень, будинку [ADDRESS] 700000 гривень. Разом з цим, зазначено, що висновок здійснено згідно з даними, наданими замовником і прийнятими як достовірні та маркетингів ринку збуту аналогічного майна. При цьому, дана в довідці інформація несе виключно довідковий характер. Згідно зі звітом ФОП [PERSON] № 354-21 від 24 листопада 2021 року про оцінку майна з додатками (том 1, а. с. 124-164), що складений на замовлення відповідача, ринкова вартість житлового будинку [ADDRESS] , станом на дату оцінки 24 листопада 2021 року, становить 537120 гривень, без ПДВ. Відповідно до звіту ФОП [PERSON] № 355-21 від 24 листопада 2021 року про оцінку майна з додатками (том 1, а. с. 165-207), що складений на замовлення відповідача, ринкова вартість житлового будинку [ADDRESS] , станом на дату оцінки 24 листопада 2021 року, становить 542017 гривень, без ПДВ. З копії розписки (том-1, а. с. 84), вбачається, що 14 липня 2010 року [PERSON] , в присутності своєї дружини [PERSON] , продав [PERSON] транспортний засіб Daewoo Nubira, 1999 року випуску, об`ємом двигуна 1598 см3, за 5000 доларів США, які ним було отримано в повному обсязі в день її продажу. Відповідно до копії довіреності на розпорядження від 14 липня 2010 року (том 1, а. с.123), за попередньою усною домовленістю сторін, [PERSON] уповноважив [PERSON] та/або [PERSON] , кожного з них правом діяти самостійно, представляти його інтереси з приводу розпорядження продажу, обміну, передавання в оренду, позичку, експлуатацію, заставу в забезпечення його власних зобов`язань тощо, а також при здійсненні повноважень керувати належним йому на праві свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] виданого Дніпропетровським ВРЕР-1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області, 25 липня 2008 року, автомобілем марки Daewoo Nubira, 1999 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . З копії розписки (том-1, а. с. 223) вбачається, що 12 травня 2017 року [PERSON] , в присутності своєї дружини [PERSON] , продав [PERSON] транспортний засіб Volkswagen LT 28 фургон, державний реєстраційний номер [NUMBER] , шасі № [NUMBER] , 1991 року випуску, та саморобного причеп, 1989 року випуску, державний реєстраційний знак [NUMBER] , за 110000 гривень, які ним було отримано в повному обсязі в день їх продажу. З копії розписки (том-1, а. с. 224), вбачається, що 29 лютого 2016 року [PERSON] , в присутності своєї дружини [PERSON] , продав [PERSON] транспортний засіб Mercedes Benz 210 D, 1994 року випуску, за 4000 доларів США, які ним було отримано в повному обсязі в день їх продажу. 14 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів у сумі 20000 доларів США, строком до 14 квітня 2021 року, на підтвердження чого, [PERSON] було власноруч складено відповідну розписку, копія якої міститься в матеріалах справи (том 2, а. с. 7) У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він давно знайомий зі сторонами у справі, оскільки він є хрещеним батьком їхньої доньки. Вказав, що дійсно він позичав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 20000 доларів США, оскільки останньому були потрібні кошти на весілля доньки та купівлю автомобіля. Вказав, що договір позики вони оформили, склавши розписки. Стверджував, що відповідач повертав йому борг частинами: віддавши йому мікроавтобус Volkswagen LT 28 та саморобний причеп, вартість яких вони між собою оцінили в 4500 доларів США, а решту він повертав грошовими коштами в доларах США. При цьому, вказав, що позику відповідач брав строком до 2021 року, а виплатив раніше, але вже після розірвання сторонами шлюбу, натомість позивачка участі в цьому не приймала. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що відповідач є його сусідом, оскільки останній мешкає у буд. [ADDRESS] , а він у буд. [ADDRESS] , що його родичі колись були власниками земельної ділянки відповідача. На момент придбання останнім земельної ділянки там були лише занедбані руїни та стара глиняна хата. Потім сторони почали там будувати будинок, однак він був нежилий (недобудований). Наразі будинок має два поверхи, є двері, вікна, накритий дах, а коли перед війною приїжджала донька сторін, то на другому поверсі на вікнах з`явилися штори. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності. Так, зокрема, майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно). Майно\~може належати\~особам на\~праві спільної\~часткової або\~на праві\~спільної сумісної\~власності. Право\~спільної власності\~виникає з\~підстав,\~не заборонених\~законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Приписами ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~356\~ЦК України\~встановлено,\~що власність\~двох чи\~більше осіб\~із визначенням\~часток кожного\~з них\~у праві\~власності є\~спільною частковою\~власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно з\~вимогами ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~357\~ЦК України,\~частки у\~праві спільної\~часткової власності\~вважаються рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~за домовленістю\~співвласників або\~законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного зі співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Тобто частка у праві спільної часткової власності встановлюється за домовленістю сторін або за законом, але з урахуванням вкладу кожного з них у його придбанні. Нормами ч.\~1\~ст.\~368\~ЦК України\~визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 368 ЦК України, суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Згідно з вимогами ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом . Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Нормами ст.\~370\~ЦК України\~визначено порядок\~виділу частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності.\~Так,\~зокрема,\~співвласники мають\~право на\~виділ у\~натурі частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~крім випадків,\~установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Чинним законодавством України встановлюється режим спільної сумісної власності щодо майна, нажитого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Приписами ст.\~60\~СК України визначено,\~що майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вимогами п. 1 ч. 1 ст.\~57\~СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Приписами п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Крім того, п. 3 ч. 1 ст.\~57\~СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60\~СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Крім того, нормою статті 60\~СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Разом з цим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно з роз`ясненнями п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст. ст.\~69-72\~СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.\~325\~ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Пунктом 24 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня 2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Приписами ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Вищевказані норми узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України наведених у цивільних справах № 6-2670цс16, № 6037цс13, № 6-2784цс15. Так, судом встановлено, що 40/100 частини домоволодіння [ADDRESS] набуте сторонами у справі у власність за час перебування у шлюбу, але на підставі договору дарування серії АВЕ № 972278 від 20 жовтня 1999 року посвідченого Третьою ДДНК за реєстровим № 3-2529 (том -1, а. с. 88) та, 24 листопада 1999 року зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР за реєстровим № 459 та 138 (том 1, а. с. 34), а відтак є особистою приватною власністю кожного з них, яка перебуває в їхньому спільному користуванні, а не у спільній сумісній власності подружжя, а тому підстави для його поділу як такої відсутні. Також, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторонами за час перебування у шлюбі у рівних частках, зокрема по частині кожним, на підставі договору купівлі-продажу від 18 вересня 2008 року, що виданий Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстром № 4-257, було набуто у власність домоволодіння [ADDRESS] , що відповідно до вимог ч. 1 ст. 356 ЦК України є спільною частковою власністю, а тому підстави для його поділу відсутні. Щодо компенсації вартості транспортних засобів суд зазначає наступне. Так,\~звертаючись з\~позовом до\~суду позивачка\~стверджувала,\~що за\~час перебування\~у шлюбі\~сторонами було\~набуто у\~власність транспортні\~засоби: Mercedes Benz 210 D, 1994 року випуску, об`ємом двигуна 2874 см3; транспортний засіб Mercedes Benz 317 D, 1998 року випуску, об`ємом двигуна [NUMBER] ; транспортний засіб MAN TGX 26/440, 2011 року випуску, об`ємом двигуна 10580 см3; транспортний засіб CMT PT-1220, 2005 року випуску; транспортний засіб Volkswagen LT 28, 1991 року випуску, об`ємом двигуна 2400 см3; саморобний причіп, 1989 року випуску; транспортний засіб Mazda 2200, 1990 року випуску, об`ємом двигуна 2200 см3; транспортний засіб Daewoo Nubira, 1999 року випуску, об`ємом двигуна 1598 см3; транспортний засіб Jawa 350, 1985 року випуску; транспортний засіб Jawa 350, 1966 року випуску, однак жодного достатнього, належного та допустимого доказу на підтвердження вказаного останньою суду не надано, а правом на заявлення клопотання про витребування таких ані позивачка, ані її представники не скористалися. Більше того, судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та показами свідків у судових засіданнях, а позивачкою не спростовано, що транспортні засоби: Daewoo Nubira, 1999 року випуску, об`ємом двигуна 1598 см3 (продано 14 липня 2010 року), транспортний засіб Volkswagen LT 28, 1991 року випуску, об`ємом двигуна 2400 см3 та саморобний причіп, 1989 року випуску (продано 12 травня 2017 року) та транспортний засіб Mercedes Benz 210 D, 1994 року випуску, об`ємом двигуна 2874 см3(проданий 29 лютого 2016 року) були продані подружжям за час їхнього перебування у шлюбі, а отримані кошти від їх продажу використані на задоволення потреб сім`ї. З огляду на вказане, враховуючи те, що позивачкою не підтверджено обсяг спільно нажитого рухомого майно належними, достатніми та допустимими доказами, а визнане відповідачем продане за час їхнього перебування у шлюбі, а виручені від їх продажу кошти витрачені на потреби сім`ї, суд дійшов переконливого висновку про відсутність підстав і для задоволення позовних вимог в цій частині. Враховуючи вищевикладене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до вимог ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено, судовий збір не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed