Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

04.01.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила право користування, у якому просить: усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою [ADDRESS] шляхом надання постійного безперешкодного доступу товариства до цього майна; визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 13.12.2007 року між відповідачем та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №11268439000. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між відповідачем та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір іпотеки №72650 від 13.12.2007 року, предметом якого стала квартира [ADDRESS] . В подальшому між кредитором/іпотекодержателем та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимог та права нового кредитора/іпотекодержателя отримало ПАТ «Дельта Банк». 31.05.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем був укладений договір №1463/К про відступлення прав вимоги та договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки №5674, згідно яких право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11268439000 від 13.12.2007 року та за договором іпотеки №72650 від 13.12.2007 року перейшло до позивача. Розділ 5 Іпотечного договору містить застереження про задоволення вимог іпотекодаржателя. У зв`язку з грубим порушенням відповідачем умов кредитного договору, зокрема, неповернення кредиту, несплати процентів та комісій за користування кредитом, позивач у позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами іпотечного договору та Законом України «Про Іпотеку» і 16.10.2019 року набув у порядку, передбаченому ст. 37 Законом України «Про іпотеку» право власності на предмет іпотеки. Відповідач зареєстрований та проживає в іпотечній квартирі, що підтверджується іпотечним договором та самим відповідачем у позовній заяві по іншій справі. Своїми діями відповідач порушує норми національного та міжнародного законодавства, оскільки внаслідок незаконних дій відповідача, позивач фактично позбавлений можливості користуватись своїм майном. З моменту набуття права власності на майно позивач позбавлений можливості реалізувати своє право власності, адже відповідач чинить перешкоди (відмовляється впустити позивача у свою власність, відмовляється виселитись), не зважаючи на додержання позивачем всіх законних процедур та непорушність права власності позивача і презумпцію її правомірності. Отже, позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, а неправомірність дій відповідача презюмується. Для того, щоб перешкод у здійсненні права користування не було, позивачу необхідно надати постійний безперешкодний доступ до свого майна. Позивач не може фізично контролювати додержання обов`язків, передбачених ст.ст. 319, 322 ЦК України, отже створюється реальна загроза порушенню прав не лише позивача, а й третіх осіб і суспільства в цілому. З урахуванням того, що відповідач вже не є власником майна, то і використовувати його для проживання він не має права. Ухвалою суду від 13.01.2021 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 19.04.2021 року зупинене провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №755/11289/20 за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про визнання протиправними дій державного реєстратора, скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно та зобов`язання державного реєстратора поновити запис прав власності на нерухоме майно. Ухвалою суду від 28.06.2023 року відновлене провадження у справі, а також відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів. Як вбачається з матеріалів справи, суд двічі направляв на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу відповідача копію ухвали суду про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви та доданими до неї документами, однак поштова кореспонденція повернулась до суду без вручення адресату з відмітками поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 13.12.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту №11268439000 на суму 80000,00 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 13,9 річних (із наступним переглядом процентної ставки) та кінцевим терміном повернення не пізніше 13.12.2017 року (а.с. 14-16). Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст.ст. 546, 575 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредиту між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем був укладений договір іпотеки №72650 від 13.12.2007 року, предметом якого стала квартира [ADDRESS] , яка належала іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва 02.12.1993 року згідно з розпорядженням (наказом) №4502ж від 02.12.1993 року та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 16.12.1993 року у реєстрову книгу за реєстровим №1117 та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою київською державної нотаріальною конторою 16.11.2006 року за реєстровим номером 2у-2266 та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна 20.11.2006 року у реєстрову книгу №д.1369-258 за реєстровим №1117 (а.с. 17-18). Із наведеного вбачається, що предмет іпотеки станом на час укладання іпотечного договору належав відповідачу на праві власності та не був придбаний за кредитні кошти отримані за договором №11268439000 від 13.12.2007 року. За змістом ст.ст. 512, 514, 516 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, 31.05.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» був укладений договір №1463/К про відступлення прав вимоги та договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки №5674, зокрема стосовно договору про надання споживчого кредиту від 13.12.2007 року №11268439000 (11268439001) (боржник [PERSON] ) та іпотечного договору №72650 від 13.12.2007 року (іпотекодавець - [PERSON] , предмет іпотеки - кв. [ADDRESS] ) (а.с. 7-13). За змістом копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.10.2010 року, 16.10.2019 року за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» зареєстроване право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , підстава виникнення права власності: Договір про відступлення прав вимоги, серія та номер: 1463/К, виданий 31.05.2019, видавник: ПАТ «Дельта Банк»/ТОВ «ФК «Вектор Плюс»; договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, серія та номер: 5674, виданий 31.05.2019, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С.; вимога, серія та номер: 2069196/РВ, виданий 03.07.2019, видавник: ТОВ «ФК «Вектор Плюс»; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 0530023272228, виданий 05.07.2019, видавник: ПАТ «УКРПОШТА»; договір іпотеки №72650, серія та номер:5991, виданий 13.12.2007, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська В.С. (а.с. 19). Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] звертався до суду із позовом до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, поновлення запису про державну реєстрацію, однак рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.12.2022 року у справі №755/11289/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.03.2023 року, у задоволенні позову відмовлено (а.с. 41-49). Згідно положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статями 16, 386, 391 ЦК України. Позивач вимагаючи усунути йому перешкоди у здійсненні права користування майном шляхом надання йому постійного безперешкодного доступу до квартири, не довів суду жодними належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами того факту, що відповідач дійсно чинить позивачу перешкоди у доступі до квартири, оскільки відсутні будь-які акти, які б фіксували такі порушення та були складені представниками самого позивача або мешканцями сусідніх квартир, представниками житлово-експлуатуючої організації тощо. На підтвердження вчинення перешкод позивач міг додати власні звернення до правоохоронних органів, якщо такі звернення були, або звернутись до суду з проханням допитати свідків, однак відповідної заяви позивач до суду не подав і обмежився лише посиланнями у змісті позову на вчинення відповідачем перешкод у доступі до квартири, не додавши до своєї позовної заяви жодного належного доказу з цього питання. Позивач не був обмежений у праві надати відповідні докази та безумовно мав розуміння у необхідності доведення своєї позиції, адже у іншій справі, у якій ТОВ «ФК «Вердикт Плюс» так само було позивачем із аналогічними вимогами, товариством відповідні докази були подані суду (акт перевірки/огляду майна, складеного представником позивача; заява подана позивачем до правоохоронних органів) (постанова Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №372/500/18-ц). Статтею 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як зазначено у постановах Верховного Суду від 18.09.2019 року по справі №201/7237/17, від 11.09.2019 року по справі №752/19356/16-ц, від 10.04.2019 року по справі №405/3/17-ц, усталена практика Верховного Суду України та Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК України. Згідно ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Як з`ясовано судом, спірне житлове приміщення набуте позивачем (новим власником) шляхом звернення у позасудовому порядку стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором. При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя останній мав можливість бути обізнаним про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю, зокрема про наявність відповідних речових прав відповідача, який зареєстрований у житловому приміщенні, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою. Наявність права відповідача, місце проживання якого зареєстроване у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК України на час реалізації прав іпотекодержателя діяла у зміненій редакції, що містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику. Тобто, іпотекодержатель мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідача на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідач має зареєстроване місце проживання у квартирі. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31.10.2018 року у справі №753/12729/15-ц та від 05.06.2019 року у справі №643/18788/15-ц. За змістом постанови Верховного Суду від 18.11.2022 року у справі №562/2210/17, наявність у позивача договору іпотеки і набуття права власності на об`єкт іпотеки не дають йому підстав на обмеження відповідача у користуванні спірною квартирою та визнання його таким, що втратив право користування житлом. Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ТОВ «ФК «Вектор Плюс», оскільки товариство, набуваючи у власність спірну квартиру, у якій проживають відповідачі, повинно було усвідомлювати, що визнання їх такими, що втратили право користування житлом або їх виселення можливо лише з підстав, визначених законом. Згідно правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 06.05.2020 року у справі №640/15833/16-ц, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР. Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Судом апеляційної інстанції залишено поза увагою, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя [PERSON] була обізнаною про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю [PERSON] , зокрема про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мала можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою. Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останньої на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику. Тобто, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року по справі №405/3/17-ц, у даній категорії справ захисту підлягають не лише права неволодіючого власника, а й права колишнього власника. Отже, судами обґрунтовано застосовано положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення. У своїй постанові від 11.12.2019 року у справі №404/261/17-ц Верховний Суд вказав на таке: - Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі; - Згідно із положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду; - Частиною першою статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; - Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; та практику Суду як джерело права; - Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті; - У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі; - Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів; - Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. - У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів»; - У постанові від 31 жовтні 2018 року у справі №753/12729/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР, а саме, неможливість виселення без надання іншого жилого приміщення, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою; - Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду; - Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; - Статтею 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду; - Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР; - Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути вказане в рішенні суду; - Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року, справа № 405/3/17-ц (провадження № 61-34728св18) та від 21 листопада 2018 року, справа № 369/10433/16 (провадження № 61-33179св18); - За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном новим власником можливе лише за умови виселення попереднього власника із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, проте таке виселення без надання іншого жилого приміщення не допускається; - У даній категорії справ, захисту підлягають не лише права неволодіючого власника, а й права колишнього власника. Отже, судами обґрунтовано застосовано положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року в справі №405/3/17-ц, у якій також суд касаційної інстанції відмітив, що наведені у касаційній скарзі доводи про те, що предметом позову у цій справі є усунення перешкод у здійсненні права користування майном, шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила право користування нерухомим майном, а не виселення з житлового приміщення на правильність висновків судів не впливають, оскільки у цій категорії справ, захисту підлягають не лише права неволодіючого власника, а й права колишнього власника. Отже, судами обґрунтовано застосовано положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення. В межах розгляду справи позивачем не були доведені належними та допустимими доказами підстави та суспільна необхідність втрати відповідачем прав користування житловим приміщенням, яке перебувало в іпотеці, та створення відповідачем перешкод у користуванні квартирою позивачу. Таким чином, враховуючи вимоги наведених норм права, обставини справи та неодноразово висловлену позицію Верховного Суду в аналогічних справах, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратили право на користування житлом, із урахуванням гарантій, передбачених ст. 109 ЖК України, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачу у зв`язку із припиненням його права користування спірною квартирою. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини першої ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позов про усунення перешкод у здійсненні права користування об`єктом нерухомого майна шляхом безперешкодного доступу до цього майна і визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed