Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

У липні 2020 року Київська міська рада звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Державного реєстратора управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тюріна Євгена Євгеновича, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: - визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тюріна Є.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29352711 від 21.04.2016 на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, обліковий код: 91:066:0005, за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 907567480000, за [PERSON] ; - зобов`язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку орієнтовною площею 19,9 кв. м на [ADDRESS] (код ділянки 91:066:0005), та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21.04.2016 Державним реєстратором управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тюріним Є.Є. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29352711, яким за [PERSON] зареєстровано приватну власність на об`єкт нерухомого майна на [ADDRESS] , а саме гараж № [NUMBER] ряд № [NUMBER] . Згідно з нормами чинного законодавства України, які регулюють правовідносини в сфері землекористування, розпорядження землями комунальної власності міста Києва, у тому числі надання земельних ділянок у власність чи користування, відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу. Разом із цим, Київська міська рада жодних рішень щодо передачі спірної земельної ділянки під будівництво ні [PERSON] , ні іншим особам у власність чи користування не приймала. Таким чином, вказані обставини дають підстави вважати, що [PERSON] здійснив самочинне будівництво об`єкта нерухомого майна на зазначеній вище земельній ділянці, яка належить на праві власності територіальній громаді міста Києва та на підставі неналежних документів здійснив реєстрацію самочинно збудованого нерухомого майна. Відповідно до Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 №16/890, Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 31.01.2020 проведено обстеження земельної ділянки на [ADDRESS] (обліковий код земельної ділянки: 91:066:0005), за результатами якого встановлено, що на зазначеній земельній ділянці розташовані індивідуальні збірно-розбірні та цегляні гаражі гаражного автокооперативу «Вікторія» у загальній кількості 327 одиниць, двоповерхова будівля мийки автомобілів та будівля охорони, про що складено акт обстеження №20-0050-07. Отже, стверджує позивач, вищевказані факти свідчать про намагання [PERSON] в незаконний спосіб заволодіти землями комунальної власності, які належать територіальній громаді міста Києва згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності». Враховуючи вищевикладені обставини, Київська міська рада не погоджується з діями Державного реєстратора управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тюріна Є.Є. та вважає їх такими, що прийняті у спосіб, який суперечить нормам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а записи про реєстрацію права власності на об`єкт майна - таким, що підлягає скасуванню, з огляду на наступне. Щодо неправомірних дій державного реєстратора та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29352711 від 21.04.2016 позивач зазначає, що всупереч пункту 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором не зроблено обов`язковий запит до Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» щодо правомірності посвідченого права власності за [PERSON] зазначеного об`єкта нерухомого майна. Щодо самочинного будівництва, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан позивач зазначає, що право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Листом Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №062/14-14547 (И-2019) від 29.10.2019 повідомлено, що згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за адресою [ADDRESS] не проводилась реєстрація права власності на гараж № [NUMBER] ряд № [NUMBER] в ГБК «Вікторія». Листом Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №073-1066 від 24.01.2020 повідомлено, що Департаментом за адресою [ADDRESS] будь-які дозвільні документи, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність до експлуатації об`єкта будівництва (гаражних боксів) не видавалось та не реєструвалось. Отже, вказує позивач, в діях [PERSON] наявні ознаки самовільного зайняття земельної ділянки на [ADDRESS] . Оскільки земельна ділянка на [ADDRESS] не була відведена у відповідності до вимог законодавства для будівництва об`єктів нерухомого майна, таке майно підлягає знесенню. Таким чином, у відповідності до вимог ст. 152 ЗК України особа, що використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2020 головуючим суддею у справі було визначено Васильченка О.В . Ухвалою суду від 12.10.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 22.03.2021 на адресу суду надійшло повідомлення від представника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якому зазначено, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головне територіальне управління юстиції у місті Києві припинило свою діяльність від 23.12.2020. Крім того, повідомлено, що Державний реєстратор Тюрін Є.Є. звільнений з посади на підставі наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві №11211/03 від 21.12.2019, на підтвердження чого надано копію такого наказу. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2021 справу передано у провадження судді Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 18.06.2021 справу прийнято до провадження та призначено у справі підготовче засідання. 19.07.2021 до суду надійшло повторне повідомлення Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо припинення діяльності Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві. В подальшому повідомлення аналогічного змісту неодноразово надходили до суду - 27.08.2021, 17.08.2022, 22.08.2022, 20.07.2023. У судовому засіданні 21.09.2021 судом постановлено ухвалу про прийняття та долучення до матеріалів справи заяви Київської міської ради про уточнення позовних вимог та встановлено відповідачам строк для подання відзиву на неї. Цією ж ухвалою витребувано у державного реєстратора копії матеріалів реєстраційної справи щодо об`єкта нерухомого майна, яке є предметом спору. 04.10.2021 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Коганковою О.О. подано до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. Із доданих позивачем до позовної заяви доказів вбачається, що спірна земельна ділянка перебуває у користуванні гаражного автокооперативу «Вікторія» (далі - ГК «Вікторія»), а будь-яких даних про те, що вона вибула з власності позивача немає, тобто позивач залишається власником земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні вказаного кооперативу з дозволу та відома позивача. При цьому наданий позивачем до суду акт обстеження земельної ділянки №20-0050-07 від 31.01.2020, на який він посилається як на підставу своїх вимог, не містить будь-яких підписів про ознайомлення або заперечення з боку користувача земельної ділянки ГК «Вікторія», що свідчить про те, що позивач самостійно склав вказаний акт та самостійно визначив об`єм інформації, яка була включена до нього. Вказаний акт, на думку представника відповідача, не тільки спростовує доводи позивача, але й навпаки підтверджує безпідставність заявленого позову, оскільки підтверджує, що позивачу достовірно було відомо про перебування зазначеної земельної ділянки у користуванні ГК «Вікторія», сплату останнім плати за користування земельною ділянкою, цільове призначення земельної ділянки тощо. Зазначена земельна ділянка надана ГК «Вікторія» у користування для задоволення потреб членів гаражного кооперативу відповідно до Закону України «Про кооперацію» та вона є складовою частиною кооперативу, який з моменту свого створення здійснює функції землекористувача в інтересах всіх власників гаражів (членів кооперативу) незалежно від того, чи проведена реєстрація права власності на гараж, чи ні. Представник також звертає увагу на те, що правовими підставами для здійснення функцій землекористувача гаражним автокооперативом «Вікторія» щодо земельної ділянки із кадастровим номером 8000000:91:066:005 є: - рішення виконкому Київської міської ради №985 від 03.10.1986 про організацію відкритої автостоянки, зблокованих одно-двоповерхових кооперативних гаражів, яким визначено адресу для розташування 300 машиномісць на [ADDRESS] ; - рішення виконкому Київської міської ради №316 від 31.03.1988, яким зазначену земельну ділянку відведено для організації та експлуатації відкритої стоянки та будівництва зблокованих одно- та двоповерхових кооперативних гаражів на 300 машиномісць по [ADDRESS] , яке по суті є дозволом на будівництво кооперативом капітальних та некапітальних гаражів та яким закріплено цільове призначення такої земельної ділянки «для організації відкритої автостоянки та будівництва зблокованих одно-двоповерхових гаражів»; - розпорядження Київського міського голови №969-Г від 03.08.2001, яким було погоджено місця розташування об`єктів гаражного кооперативу та місце автостоянки на [ADDRESS] на землях міської забудови орієнтовною площею 1,045 га, а також приєднання об`єкта до інженерних мереж міста; - рішення Київської міської ради №342/9830 від 23.10.2013, яким надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки кооперативу для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки та змінено цільове призначення земельної ділянки на «для експлуатації та обслуговування гаражів автостоянок». Вказаним рішенням Київська міська рада у тому числі підтвердила факт її обізнаності щодо існування гаражів на такій земельній ділянці у 2013 році. Таким чином, ГК «Вікторія» з 1988 року є користувачем земельної ділянки площею 1,4548 га (обліковий код 91:066:0005) по [ADDRESS] для обслуговування існуючих гаражів та автостоянки. Користування зазначеною земельною ділянкою є безперервним та відкритим. Будь-яких порушень законодавства щодо використання земельної ділянки не за цільовим призначенням не зафіксовано. Відповідно до довідки ГК «Вікторія» від 10.03.2016 гаражний бокс № [NUMBER] побудований господарським способом та зданий в експлуатацію 20.12.1988, тобто з 1988 [PERSON] є власником вказаного гаража на законних підставах. 08.04.2009 Київським міським БТІ було проведено інвентаризацію гаражного боксу № [NUMBER] (ряд № [NUMBER] ) по [ADDRESS] та складено на нього відповідний технічний паспорт. Таким чином, вищезазначені рішення та дозвільні документи, на думку представника відповідача, підтверджують те, що гараж відповідача [PERSON] був збудований господарським способом та введений в експлуатацію у 1988 році на підставі діючих на той час дозвільних документів, є капітальною будовою, право власності на яку належить відповідачу та підлягає державній реєстрації. При цьому представник також посилається на відсутність будь-яких рішень Київської міської ради щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, вилучення її з користування ГК «Вікторія» чи зобов`язання кооперативу звільнити її, а також на те, що члени кооперативу, у тому числі й відповідач [PERSON] , відкрито володіють, користуються та розпоряджаються своїми гаражами протягом більше 30 років, що спростовує доводи позивача про незаконне та самовільне будівництво та незаконне заволодіння землями комунальної власності. Крім того, вона вказує на те, що позивачем не наведено жодного обґрунтування, яким чином державна реєстрація права власності на збудований та введений в експлуатацію у 1988 році гаражний бокс на відведеній позивачем для цієї мети земельній ділянці порушує його права та охоронювані законом інтереси. Щодо безпідставності вимог позивача про скасування державної реєстрації права власності на гараж представник відповідача зазначила, що із урахуванням позиції Верховного Суду, наведеної у постанові від 24.01.2020 у справі №910/10987/18, під час дослідження судом обставин існування в особи права власності необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула права власності, оскільки сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності. За змістом позовної заяви позивач зазначає, що скасування рішення про державну реєстрацію прав на об`єкти нерухомого майна викликано необхідністю захисту прав комунального майна за територіальною громадою в особі позивача, однак при цьому він нічого не зазначив про те, що користувачем земельної ділянки, права на яку намагається захистити позивач шляхом подання відповідного позову до відповідача [PERSON] , є ГК «Вікторія» та саме кооператив є платником земельного податку за рахунок внесків членів кооперативу. Відповідно до п.8 постанови ВС України №5 від 28.06.1991 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» у справах про право на пай і гараж судам слід виходити з того, що член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд. При цьому представник також звертає увагу на те, що позивач не надав схеми земельної ділянки, на якій розміщено гараж, а також акт визначення меж, у зв`язку з чим є незрозумілим, яку саме земельну ділянку намагається звільнити позивач як самовільно зайняту та яку земельну ділянку необхідно привести у придатний до використання стан. Крім того, виходячи з правової позиції Верховного Суду, наведеної у постанові від 04.12.2019 у справі №823/588/16, представник відповідача вважає, що в даному випадку позивач мав би звернутися з позовом ГК «Вікторія», який є землекористувачем спірної земельної ділянки, а не до його членів, які не є землекористувачами, та такий спір підлягає розгляду судом в порядку господарського судочинства. Враховуючи наведене, представник відповідача вважає, що позивачем не доведено в чому саме порушуються суспільні інтереси територіальної громади саме відповідачем [PERSON] при розміщенні його власності на земельній ділянці, наданій безпосередньо позивачем землекористувачу ГК «Вікторія» для задоволення потреб членів кооперативу, яким у тому числі є відповідач [PERSON] , а також не доведено в який незаконний спосіб майно вибуло із розпорядження територіальної громади. В обґрунтування своєї позиції представник також посилається на рішення ЄСПЛ від 20.10.2011 «Рисовський проти України» та на постанову Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №372/4581/14-ц щодо додержання державними органами принципу належного урядування при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. Окремо представник відповідача вказала на пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні з даним позовом до суду, оскільки такий позов подано до суду майже через 5 років після прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора, що мало місце 21.04.2016. 21.10.2021 на виконання ухвали суду від 21.09.2021 управлінням державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надано копії матеріалів відповідної реєстраційної справи. Ухвалою суду від 13.12.2021 підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. 11.04.2023 судом постановлено ухвалу про повернення до стадії підготовчого провадження та залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору гаражний кооператив «Вікторія», із роз`ясненням йому права подати письмові пояснення по суті спору. Крім того, 11.04.2023 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Коганковою О.О. подано до суду клопотання про застосування позовної давності, в обґрунтування якого зазначено, що позивачем пропущено встановлений статтею 267 ЦК України трирічний строк позовної давності, оскільки про наявність у ГК «Вікторія» земельної ділянки із цільовим призначенням «для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки» йому було відомо щонайменше з 23.10.2013, тобто з дати прийняття Київською міською радою рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення ГК «Вікторія» земельної ділянки для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки. При цьому представник просить врахувати, що ГК «Вікторія», на території якого знаходиться спірний гараж, існує з 1985 року, сам гараж був побудований господарчим способом у 1991 році, а державна реєстрація права власності на нього відбулася 21.04.2016. 31.05.2023 представником позивача подано письмові заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, у яких, зокрема, зазначено, що про рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29352711 від 21.04.2016 Київській міській раді стало відомо лише у 2019 році з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, після чого у 2020 році було проведено відповідне обстеження земельної ділянки з метою перевірки дотримання вимог земельного законодавства. При цьому на міську раду законодавством не покладено жодних обов`язків щодо необхідності проведення нею моніторингу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації майна, а обстеження земельної ділянки проводилося не з метою перевірки законності здійснення реєстраційних дій на спірні об`єкти нерухомості. Ухвалою суду від 08.08.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, у відповідності до вимог, наведених у заяві про уточнення позовних вимог, яка була прийнята судом, а також додатково зазначив, що вимога позивача про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки пов`язана із необхідністю її вилучення для суспільних потреб. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позову не визнали з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того, представник відповідача підтримала подану нею заяву про застосування позовної давності. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як встановлено судом, спір між сторонами виник у правовідносинах щодо захисту прав Київської міської ради на земельну ділянку комунальної власності від порушення відповідачем [PERSON] при здійсненні ним, на думку позивача, самочинного будівництва гаража (частина четверта статті 376 ЦК України). Відповідно до статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Статтею 140 Конституції України передбачено, шо місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Згідно зі статтею 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Правовідносини, пов`язані з використанням землі, становлять суспільний інтерес. Згідно з частиною першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Статтею 123 ЗК України врегульовано порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування та вказано, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування на підставі рішення зазначених органів. Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Як з`ясовано судом, 31.01.2020 Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у відповідності до Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради №16/890 від 25.09.2003, було проведено обстеження земельної ділянки по [ADDRESS] (обліковий код земельної ділянки: 91:066:0005), за результатами якого встановлено, що на зазначеній земельній ділянці розташовані індивідуальні збірно-розбірні та цегляні гаражі гаражного автокооперативу «Вікторія» у загальній кількості 327 одиниць, двоповерхова будівля мийки автомобілів та будівля охорони, про що складено акт обстеження №20-0050-07. Зокрема, було встановлено, що на вказаній території, у ряді №7 знаходиться гараж № [NUMBER] , місце розташування якого відповідає об`єкту нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці (обліковий код: 91:066:0005), за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 907567480000. З інформації, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачем було встановлено, що рішенням Державного реєстратора управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тюріна Є.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29352711 від 21.04.2016 право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, обліковий код: 91:066:0005, за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 907567480000, було зареєстровано за [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що будівництво вищезазначеного гаража та подальша реєстрація права власності на нього за відповідачем [PERSON] відбулися незаконно, оскільки Київська міська рада, яка є єдиним розпорядником земель комунальної власності міста Києва, жодних рішень щодо передачі вказаної земельної ділянки під будівництво ні відповідачу [PERSON] , ні будь-яким іншим особам не приймала. Крім того, вказані факти, на думку позивача, свідчать про намагання в незаконний спосіб заволодіти землями комунальної власності, які належать територіальній громаді міста Києва згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності». Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача та заперечення щодо них, наведені відповідачем [PERSON] та його представником, суд виходить із наступного. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органом місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Відповідно до частин першої, другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (статті 125, 126 ЗК України). Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Стаття 212 ЗК України визначає, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Звернувшись із вказаним позовом до відповідача [PERSON] , позивач також посилається на те, що останній здійснив самочинне будівництво об`єкта нерухомого майна на зазначеній вище земельній ділянці, яка належить на праві власності територіальній громаді міста Києва та на підставі неналежних документів здійснив реєстрацію самочинно збудованого нерухомого майна, у зв`язку з чим, з метою поновлення порушених прав Київської міської ради, наявні підстави для повернення їй такої самовільної зайнятої земельної ділянки. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу та статті 212 ЗК України, вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки із приведенням її у попередній стан шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому, держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою ведення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, на території міста Києва, за адресою проспект Правди, 9 знаходиться гаражний автокооператив «Вікторія» (ГК «Вікторія»). Із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що вказаний автокооператив було створено 04.06.1997. Станом на вказану дату реєстрації діяльність кооперативів була врегульована Законом СРСР №8998-11 від 26.05.1988 «Про кооперацію в СРСР». Так, відповідно до ч.1 ст. 5 вказаного Закону кооператив є громадською організацією громадян СРСР, які добровільно об`єднались на основі членства для спільного провадження господарської та іншої діяльності на базі належного йому на праві власності, орендованого або наданого в безплатне користування майна, самостійності, самоврядування і самофінансування, а також матеріальної заінтересованості членів кооперативу і найбільш повного поєднання їх інтересів з інтересами колективу і суспільства. Згідно з ч.1 ст. 10 цього Закону діяльність кооперативу ґрунтується на принципах добровільності вступу до кооперативу і безперешкодного виходу з нього, поєднання особистих, колективних і державних інтересів, господарської самостійності, матеріальної заінтересованості і соціальної справедливості, безпосередньої участі членів кооперативу в управлінні його справами на основі кооперативної демократії, соціалістичної законності. За змістом статті 11 Закону кооператив організовується за бажанням громадян виключно на добровільних засадах. Кооператив організовується і діє як на самостійних засадах, так і при державних, кооперативних та інших підприємствах, організаціях і установах. Кооператив вважається створеним з моменту його державної реєстрації. Кооператив реєструється виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за місцезнаходженням кооперативу на підставі висновку депутатської комісії відповідної Ради народних депутатів. Для державної реєстрації у виконавчий комітет відповідної Ради народних депутатів кооператив подає статут та інші документи, перелік яких встановлюється Радами Міністрів союзних і автономних республік. У разі, коли для діяльності кооперативу потрібні ділянка землі чи інші природні ресурси, для його реєстрації необхідна згода на їх надання відповідного державного органу, землевласника, землекористувача або первинного користувача іншими природними ресурсами. З`ясовано і те, що спірний гараж № [NUMBER] в ряду №7 було побудовано господарчим способом та введено його в експлуатацію 20.12.1988, що, зокрема, підтверджується довідкою Гаражного автокооперативу «Вікторія» №12 від 06.11.2008. Суд приймає до уваги, що питання щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів було вперше врегульовано постановою Кабінету Міністрів України №449 від 05.08.1992, однак вказана постанова стосувалася лише об`єктів державного замовлення. Порядок прийняття в експлуатації закінчених будівництвом об`єктів, не включених до державного замовлення, мав визначатися Радою Міністрів Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за погодженням з Міністерством інвестицій і будівництва. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У своєму рішенні №1-рп/99 від 09.02.1999 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Як вбачається із матеріалів справи, 03.10.1985 виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів було прийняте рішення №985 «Про будівництво в ХІІ п`ятилітці зблокованих, одно-двоповерхових кооперативних гаражів та відкритих стоянок для транспортних засобів, належних громадянам, на замовлення Київської міської ради добровільного товариства «Автолюбитель УРСР» у відповідності з рішенням виконкому міськради №516 від 17.08.1985 «Про заходи щодо розвитку послуг з ремонту будинків, будівництву споруд для садівничих товариств, гаражів та інших будов за замовленням населення у 1986-1990 роках і в період до 2000 року», згідно з яким планувалося будівництво 100 гаражів. На підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів №316 від 31.03.1988 «Про будівництво зблокованих, одно-двоповерхових кооперативних гаражів та відкритих стоянок для транспортних засобів, належних громадянам» було прийнято рішення про збільшення кількості місць на автостоянці по проспекту Правди у м. Києві до 500 місць. Щодо виділення земельних ділянок для будівництва гаражів та автостоянок того часу слід зазначити, що Земельний кодекс Української РСР 1970 року, який втратив чинність з 15.03.1991, але діяв у 1988 році (на момент закінчення будівництва гаража), взагалі не містив положень щодо регулювання питання про виділення земель під гаражно-будівельні кооперативи, а передбачав лише умови виділення та користування земельними ділянками під колективними садками та городами. Крім того, як вбачається з п.4.2. рішення №316 від 31.03.1988, виконавчим органом місцевої ради було вирішено зобов`язати забудовника межі земельних ділянок, які відводяться цим рішенням, визначити в ГоловАПУ виконкому міськради після погодження та затвердження в установленому порядку проектної документації. Наведене дає підстави суду зробити висновок про те, що фактично вказане рішення виконкому одночасно було й рішенням про відведення земельних ділянок під розташування гаражів та автостоянок за адресами, зазначеними у переліку до нього, у тому числі й по [ADDRESS] . З огляду на наведене, суд відхиляє доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, про те, що жодних рішень про виділення земельної ділянки по [ADDRESS] під будівництво гаражів не видавалося. Судом також з`ясовано, що ГК «Вікторія» в подальшому вживалися заходи, спрямовані на оформлення земельної ділянки під гаражами, збудованими у 1990 році, у відповідності до норм чинного законодавства. Так, наявними матеріалами справи підтверджується, що згідно з розпорядженням Київського міського голови №969-г від 03.08.2001 «Про погодження місць розташування об`єктів» гаражному автокооперативу «Вікторія» було погоджено місце розташування автостоянки на [ADDRESS] , на землях міської забудови орієнтовною площею 1,045 га, за умови виконання п.10.1. цього розпорядження. На підставі рішення Київської міської ради №342/9830 від 23.10.2013 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гаражному автокооперативу «Вікторія» на [ADDRESS] для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки» гаражному кооперативу «Вікторія» було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] орієнтовною площею 1,45 га в короткострокову оренду на 5 років для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки згідно з планом-схемою. Як вбачається з плану-схеми, обліковий код такої земельної ділянки: 91:066:005к. На даний час процес оформлення вказаної земельної ділянки не завершений. Вирішуючи обґрунтованість позовних вимог позивача до відповідача [PERSON] , суд також виходить із того, що останній є членом ГК «Вікторія». Згідно з відомостями, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна на [ADDRESS] , а саме на гараж № [NUMBER] , ряд № [NUMBER] , було зареєстровано Державним реєстратором управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тюріним Є.Є. на підставі довідки ГК «Вікторія» №24 від 10.03.2016. Зі змісту вказаної довідки вбачається, що [PERSON] є членом ГК «Вікторія» на підставі рішення загальних зборів №2 від 05.06.1990 та є власником гаражу № [NUMBER] в ряду № [NUMBER] , площею 19,9 кв.м., за адресою [ADDRESS] , рішення №342/9830 від 23.10.2013. Гаражний бокс № [NUMBER] побудований господарчим способом та введений в експлуатацію 20.12.1988. Станом на 2015 рік [PERSON] сума паю в розмірі 1 500,00 грн. сплачена гаражному кооперативу в повному обсязі. Ці ж обставини підтверджується довідкою ГК «Вікторія» №12 від 06.11.2008, що міститься в матеріалах реєстраційної справи №907567480000, копія якої була надана до суду Управлінням державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 28.06.1991 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (ст. 15 Закону України «Про власність»). Відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Таким чином, ураховуючи встановлені вище обставини справи, положення законодавства та судової практики, суд приходить до висновку, що [PERSON] , будучи членом гаражного кооперативу «Вікторія», який у повному розмірі сплатив свій пайовий внесок за гараж № [NUMBER] у ряду №7, право власності на нього набув правомірно, у відповідності до вимог діючого законодавства. При вирішенні спору у цій частині суд, ураховуючи положення ч.4 ст. 263 ЦПК України, також враховує правовий висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 24.01.2020 у справі №910/10987/18. Оцінюючи у вказаній справі наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, Верховний Суд виходив із наступного. Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а відтак і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23.11.2000 у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Як зазначив ЄСПЛ у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України», принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Як встановлено судом, спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва та у фактичному користуванні ГК «Вікторія». Так, матеріали справи не містять жодних доказів, які вказували б на те, що спірна земельна ділянка вибула з власності позивача, а згідно з даними міського земельного кадастру земельна ділянка площею 1, 4548 га (обліковий код: 91:066:0005) на [ADDRESS] обліковується за ГК «Вікторія». На вказаній земельній ділянці знаходиться, зокрема, гараж площею 19,9 кв.м., який згідно з технічною документацією ідентифікується як гараж № [NUMBER] , ряд № [NUMBER] . Право власності на вказаний гараж відповідач [PERSON] набув правомірно, у відповідності до вимог діючого законодавства, оскільки, будучи членом гаражного кооперативу «Вікторія», він у повному розмірі сплатив за нього свій пайовий внесок. Встановлено також, що ГК «Вікторія» було розпочато процедуру відведення земельної ділянки, про що, зокрема, свідчить вищевказане рішення Київської міської ради №342/9830 від 23.10.2013. У відповідності до ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. З огляду на наведене, із урахуванням встановлених вище обставин справи та визначених відповідно до них правовідносин, суд вважає, що позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами у чому саме полягає порушення його прав як землевласника саме з боку відповідача [PERSON] . На думку суду, в даному випадку фактично має місце спір між Київською міською радою, яка є власником земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] , та гаражним автокооперативом «Вікторія», який є землекористувачем щодо такої земельної ділянки на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, а тому, пред`явивши позов до відповідача [PERSON] , позивачем обрано неефективний спосіб захисту своїх прав. Оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові, суд відмовляє у позові Київської міської ради до відповідача [PERSON] із зазначеної підстави. Із урахуванням вищевказаного висновку суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, заява представника відповідача [PERSON] про застосування позовної давності у даній справі не вирішується. Вирішуючи позовні вимоги Київської міської ради до Державного реєстратора управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тюріна Є.Є. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суд керується наступним. Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30.01.2019 у справі №552/6381/17, від 13.03.2019 у справі №757/39920/15-ц, від 27.03.2019 у справі №520/17304/15-ц та інших звертала увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Відповідно до постанови Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №369/14294/17 спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16. Як зазначено позивачем в обґрунтування позову, спір у нього виник із набувачем нерухомого майна - відповідачем [PERSON] щодо права власності останнього на гараж та щодо правомірності дій з приводу реєстрації за відповідачем права власності на таке майно. Цю ж обставину підтвердив представник позивача у судовому засіданні. Із урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності не може бути звернена до Державного реєстратора управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тюріна Є.Є., якого позивач визначив співвідповідачем, оскільки спір про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно слід розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Крім того, як встановлено судом, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві припинило свою діяльність з 23.12.2020, а державний реєстратор Тюрін Є.Є. звільнений з посади на підставі наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві №11211/03 від 21.12.2019, що, зокрема, підтверджується відповідними листами Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), наявними в матеріалах справи. Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Київської міської ради до Державного реєстратора управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тюріна Є.Є. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень задоволенню не підлягають у зв`язку з тим, що позов у цій частині пред`явлено до неналежного відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed