Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування вимог посилався на те, що в січні 2015 року уклала шлюб з відповідачем. Від подружніх стосунків мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] В березні 2023 року шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Ірпінського міського суду київської області. Позивачка вказує, що дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, а тому просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 4000,00 грн. щомісячно, починаючи з дати подання позову до суду і до повноліття дитини.. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02 серпня 2023 року по справі відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 01 вересня 2023 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому останній просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки малолітній син [PERSON] проживає разом з батьком та деякий час на вихідних проживає з матір`ю ( позивачкою по справі). Позивачка не надала суду довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , яка значиться в додатку до позовної заяви. Статус переміщеної особи [PERSON] припинився 17.01.2023 року, у зв`язку з реєстрацією по [ADDRESS] , що підтверджується витягом № 647 про зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб від 21.08.2023 року, а також за цією адресою зареєстрований відповідач. Також позивачем не надано доказів того, що відповідач може сплачувати аліменти у розмірі 4000,00 грн, оскільки не має самостійного доходу ( заробітку), що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків. Посилання позивача на те, що відповідачу на праві приватної власності належить квартира, яка розташована за адресою [ADDRESS] , не є доказом його задовільного матеріального стану, оскільки вказана квартира є спільною сумісною власністю сторін у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.04.2015 року. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано. Згідно довідки Управління соціального захисту населення Бучанської районної військової адміністрації № 3152 від 25 серпня 2023 року [PERSON] , [INFO] , який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] та його дитина [PERSON] , [INFO] , не перебували та не перебувають на обліку , як внутрішньо переміщені особи в управлінні соціального захисту населення Бучанської РДА. Матеріали справи також не містять довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , [INFO] . Положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та приписи ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України зобов`язують суд при вирішенні будь - яких питань щодо дітей виходити із якнайкращого забезпечення їх інтересів. Відповідно ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За приписами ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 ЦПК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них з ким проживає дитина вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Із наведеної норми слідує, що аліменти підлягають стягненню на користь того з батьків, з ким проживає дитина. При цьому спосіб стягнення аліментів (частина від заробітку (доходу) чи тверда грошова сума) обирається саме стягувачем аліментів. Підставою позовних вимог позивача є та обставина, що дитина проживає разом із позивачкою, а тому відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини. Відповідач заперечує проти доводів позивача та посилається на ту обставину, що дитина гостює у позивачки та не проживає постійно з нею. Дослідивши надані сторонами докази суд приходить до висновку, що позивачем не доведено проживання на постійній основі дитини разом із нею, та не бажання відповідача добровільно утримувати дитину, тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed