Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

06 вересня 2021 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених вимог, посилалося на те, що 26 серпня 2008 року між Банком та [PERSON] укладений кредитний договір № DNN0GK000000028, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 24 738,84 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць, з кінцевим терміном повернення до 26 серпня 2018 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем і відповідачем [PERSON] 26 серпня 2008 року укладено договір іпотеки № DNN0GK000000028, відповідно до умов п. 33.3 якого, відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 40,90 кв. м., житловою площею 26,40 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ "ПриватБанк" виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише за умови отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Відповідно до п. 18.12 договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. Даний обов`язок було порушено відповідачем [PERSON] , а саме, відповідно довідки Меліоративнівського старостинського округу Піщанської сільської ради від 25.06.2021 року за вих. № 295 в предметі іпотеки, а саме - квартирі загальною площею 40,90 кв. м., житловою площею 26,40 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порушення умов договору іпотеки були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Таким чином, відповідач та усі інші мешканці, були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки з порушенням вимог законодавства, та не мають права користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з наведеним, посилаючись на приписи ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», АТ КБ "ПриватБанк" просило суд: виселити [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з іпотечного житла - квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а також вирішити питання щодо судових витрат. Ухвалою суду від 14 вересня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09 червня 2023 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" вимоги підтримав в повному обсязі, посилався на підстави позову, викладені у позовній заяві, просив суд задовольнити позов, у разі повторної неявки відповідачів в судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] , 2016 р.н., [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавали. Представник третьої особи Піщанська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення вимог щодо виселення малолітньої дитини з житлової квартири, зокрема надав висновок про недоцільність виселення та зняття з реєстраційного обліку малолітньої [PERSON] , [INFO] . Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи наведене, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши надані позивачем та третьою особою докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 26 серпня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (правонаступником якого є позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк") та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № DNN0GK000000028, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 24 738,84 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць, з кінцевим терміном повернення до 26 серпня 2018 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Пунктом 8.1 Кредитного договору визначено, що Банк надав відповідачу [PERSON] кредитні кошти на строк з 26.08.2008 р. по 26.08.2018 р. включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 24 738,84 доларів США на наступні цілі: у розмірі 22 474,44 доларів США на придбання нерухомості шляхом: видачі готівки через касу, а також у розмірі 648,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 113,22 доларів США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 113,22 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 2 264,40 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,000% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 7.2 даного Договору. Встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (правонаступником якого є позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк") та відповідачем [PERSON] 26 серпня 2008 року укладено договір іпотеки № DNN0GK000000028, відповідно до умов п. 33.3 якого, відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: 2-кімнатну квартиру загальною площею 40,90кв. м., житловою площею 26,40кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначена вище квартира буде належати відповідачу [PERSON] на праві приватної власності після реєстрації договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. 26 серпня 2008 року за р. № 2136. Предмет іпотеки передається в іпотеку з невід`ємними приналежностями, які знаходяться в ньому та буде зареєстрований у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об`єкт. Цільове призначення предмету іпотеки - жила нерухомість. Сторони погодили, що вартість предмета іпотеки складає 130 774,50 грн. (п. 33.4 Договору іпотеки). Пунктом 33.5 Договору іпотеки сторони погодили, що в разі придбання предмету іпотеки [PERSON] (іпотекодавцем) за рахунок кредиту, остання зобов`язується протягом 30 днів з дати купівлі предмету іпотеки зареєструвати договір купівлі-продажу предмету іпотеки та право власності на предмет іпотеки згідно з чинним законодавством (якщо така реєстрація не здійснюється безпосередньо Банком (іпотекодержателем) за дорученням іпотекодавця. Іпотекодавець повинен зареєструвати предмет іпотеки в Реєстрі прав власності на нерухоме майно в указаний термін, якщо на дату купівлі предмета іпотеки цей реєстр буде діяти. Відповідно до п. 18.11 Договору іпотеки, до отримання іпотекодавцем кредиту або протягом 3-х днів з моменту реєстрації права власності предмет іпотеки згідно п. 18.10 цього договору передати правовстановлюючі документи на предмет іпотеки на зберігання іпотекодержателю до дати остаточного погашення заборгованості за Кредитним договором. Відповідно до умов п. 18.12 Договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. З довідки Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 09.09.2021 року вбачається, що в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини також підтверджуються довідкою Меліоративнівського старостинського округу Піщанської сільської ради від 25.06.2021 року за вих. № 295. Як зазначалося вище, у позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що відповідач [PERSON] та інші мешканці, були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки з порушенням вимог законодавства, та не мають права користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а тому з огляду на приписи ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» останні повинні бути виселені з іпотечного майна. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до п. 18.11 Договору іпотеки, до отримання іпотекодавцем кредиту або протягом 3-х днів з моменту реєстрації права власності предмет іпотеки згідно п. 18.10 цього договору передати правовстановлюючі документи на предмет іпотеки на зберігання іпотекодержателю до дати остаточного погашення заборгованості за Кредитним договором. В той же час, суд зауважує, що позивачем взагалі не надано суду доказів підтвердження права власності на іпотечну квартиру за відповідачем [PERSON] , а саме: договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. 26 серпня 2008 року за р. № 2136 та Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно або Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. За відсутності вказаних документів, суд позбавлений можливості встановити, чи зареєстровано право власності на іпотечну квартиру за відповідачем [PERSON] . Згідно з приписами ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У той же час, позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не заявлялися вимоги до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим, відсутні підстави для застосування норм ст. 109 ЖК України. Крім того, у своєму висновку Служба у справах дітей Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області посилалася на те, що виселення з житлової квартири за вказаною адресою малолітньої [PERSON] , 2016 р.н. суперечитиме нормам чинного законодавства України, зокрема ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ЗУ «Про охорону дитинства», оскільки це призведе до звуження обсягу існуючих житлових прав та порушення охоронюваним законом інтересів дитини. Суд з такою позицією служби у справах дітей погоджується в повній мірі, з огляду на нижченаведене. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 10 липня 2019 року у справі № 465/7083/13-ц (провадження № 61-31340св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), від 09 серпня 2020 року у справі № 755/16152/16 (провадження № 61-11414св19). Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк". Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed