Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом посилаючись на те, що внаслідок роботи на підприємстві відповідача в період з 29 січня 1993 року по 05 травня 1996 року та з 14 січня 1998 року по 30 січня 2011 року в умовах впливу шкідливих факторів він отримав хронічні професійні захворювання. За результатами первинного огляду МСЕК від 22 березня 2006 року йому встановлено 55% втрати професійної працездатності з переоглядом. При огляді МСЕК 06 листопада 2018 року безстроково встановлено 80% втрати професійної працездатності та 2 групу інвалідності. У зв`язку з ушкодженням здоров`я він зазнає моральних страждань, відчуває постійний біль, порушення душевної рівноваги, має поганий сон. Просить стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 400 000,00 грн. В судове засідання сторони не викликались. Представником відповідача надано відзив, в якому зазначає, що ключовим моментом у справі є визначення дати встановлення позивачеві МСЕК стійкої втрати професійної працездатності за кожним із професійних захворювань. Зазначає, що відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясувати характер правовідносин і встановити якими правовими нормами вони регулюються, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Позивачу висновком МСЕК первинно стійкої втрати професійної працездатності визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст.21 Закону №1105-ХІV Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду. Вказує, що якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності, виникло у особи до набрання чинності Законом України №717-V від 23 лютого 2007 року, тобто до 20 березня 2007 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення до суду з позовом. Вважає, що вимога позивача до відповідача про стягнення 400 000,00 грн, як компенсації моральної шкоди є безпідставною та не підлягає задоволенню. Ухвалою суду від 22 серпня 2023 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Позивач з 29 січня 1993 року по 05 травня 1996 року та з 14 січня 1998 року по 30 січня 2011 року працював на підприємстві відповідача та 30 січня 2011 року його звільнено за ст. 38 КЗпП, за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується трудовою книжкою. Згідно з Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 26 січня 2006 року проведено розслідування випадку хронічних професійних захворювань позивача: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої стадії-другої стадії). ЛН першого-другого ст.; нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху); дв. плечолопатковий періартроз ПФС першого-другого ст.деф., деформуючого артрозу ліктьових суглобів ПФ - першого ст. і колінних суглобів ПФ-другого ст. Діагноз встановлений Українським НДІ промислової медицини» 10 січня 2006 року. Відповідно до Акту загальний стаж роботи [PERSON] складає 34 роки 06 місяців, з яких в умовах впливу шкідливих факторів - пилу (24 роки 04 місяці), шуму (15 років 10 місяців), вібрації (14 років 09 місяців), фізичного навантаження (15 років 10 місяців). Як видно з п.п. 15,16 Акту, професійні захворювання позивача виникли через те, що під час роботи на ПРАТ "ІНГЗК" позивач підпадав під вплив загальної та локальної вібрації, виробничого пилу показники яких перевищували нормативні, фізичне перенавантаження (піднімання та перенесення вантажу більше нормативних показників), через недосконалість технологічного процесу і конструктивних недоліків обладнання та механізмів. При первинному огляді МСЕК від 22 березня 2006 року [PERSON] встановлено 55% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з повторним переоглядом. При огляді МСЕК від 05 березня 2007 року [PERSON] встановлено 55% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково. При огляді МСЕК від 13 березня 2008 року [PERSON] встановлено 65% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково. Медичним висновком ДУ "Український науковий дослідницький інститут промислової медицини" від 12 липня 2018 року підтверджено наявність у позивача професійних захворювань. При огляді МСЕК від 06 листопада 2018 року [PERSON] встановлено 80% втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності безстроково. У 2010, 2016 роках позивач проходив лікування з приводу професійних захворювань. Внаслідок професійних захворювань позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоров`я, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрати професійної працездатності. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у нього стійкої втрати професійної працездатності, встановленої первинно 22 березня 2006 року та повторно 06 листопада 2018 року - 80% втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності безстроково. Суд не може погодитися з твердженнями представника відповідача, що ПРАТ "ІНГЗК" не є належним відповідачем у справі, а позивач має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з огляду на таке. Застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року. Визначальною в цьому випадку для особи є дата встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19). Отже, на час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями, а саме на 22 березня 2006 року, обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на підприємства, які заподіяли шкоду, а відтак доводи представника відповідача стосовно того, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області є належним відповідачем у справі суд не вважає обґрунтованими. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення звичайного способу життя та вимагають від позивача додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди`роз`яснено, що відповідно достатті 237-1 КЗпП Україниза наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПРАТ «ІНГЗК», яким було допущено перевищення показників рівня загальної та локальної вібрації, виробничого пилу, фізичне перенавантаження (піднімання та перенесення вантажу більше нормативних показників), через недосконалість технологічного процесу і конструктивних недоліків обладнання та механізмів, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство - відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди" суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення йому при первинному огляді МСЕК 22 березня 2006 року 55% втрати професійної працездатності та третьої групи інвалідності з повторним переоглядом та встановлення повторно 06 листопада 2018 року 80% втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності безстроково, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує тривалість праці позивача в шкідливих умовах праці на підприємстві - відповідача. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 350 000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я. Щодо утримання з суми компенсації моральної шкоди податку суд зазначає таке. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як видно з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, у зв`язку з чим, суд вважає, що стягнення має проводитись без утримання податку з доходу фізичних осіб. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 350 000,00 грн. В стягненні решти суми на відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000,00 гривень слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави у розмірі 3 500,00 грн.

Outcome: partial