Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

17.01.2023 року вказана позовна заява надійшла до Шевченківського районного суду м.Києва. В своїх вимогах позивач просить: визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Вимоги позивача обгрунтовані тим, що у сторін під час перебування у шлюбі народився син, який після припинення спільного проживання сторін, залишився проживати з матір`ю, однак з грудня 2019 року син проживає з батьком. Як зазначає позивач, визначення місця проживання сина з батьком буде відповідати його інтересам. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні не заперечувала проти визначення місця проживання сина з батьком, оскільки на даний час це буде відповідати його інтересам. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. А тому суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність представника третьої особи, який не з`явився в судове засідання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони, врахувавши думку [PERSON] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, за наступних підстав. У відповідності до ч.2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.05.2009 року. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 04.03.2011 року (справа №2-5469-11). Від шлюбу у сторін народився син: [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, дитина залишилась проживати з матір`ю та з початку грудня 2019 року проживав з батьком. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи не вбачається між батьками конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків по відношенню до дитини та їх реалізації. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Мати дитини не надала доказів, що визначення місця проживання сина разом з батьком буде суперечити його інтересам. В той же час мати не заперечувала проти визначення місця проживання сина з батьком, зазначала що на даний час це буде відповідати інтересам дитини. [PERSON] в судовому засіданні повідомив суд, що він бажає проживати разом з батьком. Згідно з висновком комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації №101-3229/02 від 14.04.2023 року, рекомендовано визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] . Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність сина до батька, вік дитини, а також те, що в даному випадку відповідач не надала доказів, що визначення місця проживання дитини з батьком буде суперечити інтересам дитини, не заперечувала щодо визначення місця проживання сина з батьком, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] та визначення місця проживання сина на даний час разом з батьком. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved