Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова з заявою, в якій просив суд встановити факт його постійного проживання на території України з 2002 року по теперішній час. В обґрунтування заяви [PERSON] зазначив, що він народився [INFO] у м. Астара Республіки Азербайджан, після чого у 2002 році переїхав на постійне місце проживання до м. Харкова, де навчався спочатку у Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 53, потім у Харківській вечірній (змінній) школі № 3, Харківському автомобільно-дорожньому технікумі та згодом у Харківському національному автомобільно-дорожньому університеті. У 2009 році став на військовий облік та отримав ідентифікаційний номер. З 2018 року дотепер працює кондитером у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Суперлакомка». Вказав, що з 2002 року постійно проживає у м. Харкові. Він не документований ані закордонним, ані загальногромадянським паспортом громадянина Азербайджанської Республіки. У 2002 році він отримав посвідчення особи громадянина Азербайджанської Республіки, термін якого закінчився 24 серпня 2007 року, після чого він не звертався для заміни посвідчення на нове. Зазначив, що для набуття громадянства та отримання паспорту громадянина України йому необхідно встановити факт постійного проживання на території України. З вищевикладених підстав заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.03.2023 провадження у справі відкрито за правилами окремого провадження. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.04.2023 залучена в якості заінтересованої особи - Головне управління державної міграційної служби України в Харківській області. Заявник у судовому засіданні підтримав подану ним заяву та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи - Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області при вирішенні справи по суті покладалася на розсуд суду. У судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , будучи приведеними до присяги, кожен окремо, засвідчили, що заявник проживав у місті Харкові, де ходив у школу, навчався в училищі та інституті, тривалий час працює у кондитерській. Охарактеризували його з позитивної сторони, підтвердили знайомство з ним та його братом, проживання по сусідству. Суд, врахувавши думку учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення заяви з таких підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] народився [INFO] у місті Астара, Азербайджан. Його батьками є: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується посвідченням особи громадянина Азербайджанської Республіки, серія [NUMBER] , виданим 22 червня 2002 року (а. с. 5). З довідки Регіонального відділу Головного паспортного, реєстраційного та міграційного управління в Південному регіоні Міністерства внутрішніх справ Азербайджанської Республіки за № 233-186N-121 від 15 травня 2019 року вбачається, що [PERSON] , народженому [INFO] дійсно видано поліцейським відділенням Астарінського району посвідчення особи громадянина Азербайджанської Республіки під номером [NUMBER] , термін дії якого закінчувався 24 серпня 2007 року, а після закінчення терміну він повторно не звертався для заміни посвідчення особи на нове. Крім того, на ім`я [PERSON] не було оформлено загальногромадянський паспорт громадянина Азербайджанської Республіки і він не був забезпечений загальногромадянським паспортом (а. с. 18-21). [PERSON] не документований закордонним паспортом громадянина Азербайджанської Республіки, що підтверджується довідкою Посольства Азербайджанської Республіки в Україні № V-33А від 01 жовтня 2018 року (а. с. 17). З 29 серпня 2003 року по 20 червня 2008 року [PERSON] навчався у Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 53. У 2010 році закінчив Харківську вечірню (змінну) школу № 3, у 2014 році закінчив Харківський автомобільно-дорожній технікум, у 2016 отримав диплом бакалавра у Харківському національному автомобільно-дорожньому університеті, що підтверджується копіями довідки Харківської загальноосвітньої школі І-ІІІ ступенів № 53 від 07 лютого 2023 року № 01-64/21, свідоцтва серії [NUMBER] від 23 червня 2008 року, атестата серії [NUMBER] від 28 травня 2010 року, диплома серії [NUMBER] від 27 червня 2014 року, архівної довідки Харківського автомобільно-дорожнього технікуму №158 від 18.11.2016, довідки Харківського національного автомобільно-дорожнього університету від 27 серпня 2014 року № 34, диплома бакалавра серії [NUMBER] від 30 червня 2016 року, диплома магістра серії [NUMBER] від 31 січня 2018 року (а. с. 6, 10-12, 14-16). З 12.09.2018 по теперішній час [PERSON] офіційно працевлаштований в ТОВ «Суперлакомка» на посаді кондитера, що підтверджується копією трудового договору між ТОВ «Суперлакомка» та [PERSON] від 12.09.2018, довідкою №01/12/23 від 02.08.2023 та копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 94-99). 20 липня 2009 року [PERSON] одержав ідентифікаційний номер [NUMBER] (а. с. 9). 17 грудня 2009 року [PERSON] отримав військовий квиток, серії [NUMBER] (а. с. 8). Допитані судом свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підтвердили факт постійного проживання [PERSON] на території України. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2023 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії (а. с. 80-93). У ході розгляду адміністративної справи судом встановлено, що за результатами розгляду заяви [PERSON] від 04 липня 2008 року про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області 10 липня 2008 року прийнято рішення, яким громадянин [PERSON] , разом з дітьми: [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) набули громадянство України за територіальним походженням, згідно з частиною 1\~статті 8 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року. 14 серпня 2008 року Нововодолазьким районним відділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківський області громадянина [PERSON] документовано паспортом громадянина України серії [NUMBER] на підставі довідки про набуття громадянства України, виданої 10 липня 2008 року. 04 жовтня 2010 року Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на адресу судді Вовчанського районного суду Харківської області Божко В.М. направлено запит щодо підтвердження розгляду, серед інших, справи № 2-о-19/08 за заявою громадянина [PERSON] про встановлення факту його постійного проживання на території України з грудня 1985 року по травень 1992 року. Листом № 7870 від 06 жовтня 2010 року Вовчанський районний суд повідомив, що справа № 2-о-19/08 за заявою громадянина [PERSON] про встановлення факту його постійного проживання в Вовчанському районному суді не розглядалась, а за вказаними в запиті номерами зареєстровані зовсім інші справи. За результатами розгляду подання провідного спеціаліста УГІРФО Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 11 жовтня 2010 року про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області прийнято рішення про скасування рішення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 10 липня 2008 року про набуття [PERSON] разом з дітьми громадянства України з підстав набуття громадянства України внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року по справі №820/6809/16 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області про скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 13 жовтня 2010 року про скасування рішення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про набуття позивачами громадянства. Вказаною постановою суду, яка набрала законної сили, встановлено правомірність рішення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 13 жовтня 2010 року про скасування рішення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 10 липня 2008 року, яке стосується всіх позивачів по справі. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1ст.\~81\~ЦПК\~України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У\~статті 3 Конституції України\~закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій\~статті 24 Конституції України. Відповідно до частини першої\~\~статті 293 ЦПК України\~\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої\~статті 293 ЦПК України\~суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною другою\~статті 315 ЦПК України\~передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про імміграцію»\~імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України у відповідності до вимог\~статті 9 Закону України «Про громадянство України»\~за наступних умов: визнання і дотримання\~Конституції України\~та законів України; подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців); безперервного проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років; отримання дозволу на імміграцію; володіння державною мовою або її розуміння в обсязі, достатньому для спілкування. Ця умова не поширюється на осіб, які мають певні фізичні вади (сліпі, глухі, німі); наявність законних джерел існування. Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні. Згідно зі статтею 45 Указу Президента України «Питання організації виконання Закону України від 27 березня 2001 року №215/2001 «Про громадянство України» для прийняття громадянства України особа подає такі документи: г) один із таких документів: - документ, що підтверджує безперервне проживання особи на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років, - для особи, яка в`їхала в Україну іноземцем (копія паспортного документа); д) один із таких документів:\~\~- копію документа, що підтверджує отримання дозволу на імміграцію в Україну;\~\~- копію паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з відміткою про прописку на території України або для іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності\~Законом України "Про імміграцію", - копію посвідки на постійне проживання; Відповідно до вимог абзацу 10\~статті 1 Закону України «Про громадянство України»\~проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Положеннями\~Закону України «Про громадянство України»\~та Указу Президента України «Питання організації виконання Закону України від 27 березня 2001 року №215/2001 «Про громадянство України» зі змінами і доповненнями визначений порядок встановлення громадянства України, а також визначені підстави законного проживання на території України. З аналізу чинного законодавства вбачається, що для вирішення питання про набуття громадянства, з метою чого заявник просить встановити юридичний факт, має значення безперервне проживання на території України протягом останніх п`яти років саме на законних підставах. Законними підставами визнається прописка на території України у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року; реєстрація на території України національного паспорта; наявність посвідки на постійне чи тимчасове проживання на території України або надання статусу біженця чи притулку в Україні. Закон України «Про імміграцію»\~та\~постанова Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251 «Про затвердження Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків»\~передбачає порядок звернення особи до компетентних органів для отримання підтверджуючих документів проживання на території України на законних підставах. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] народився у Республіці Азербайджан [INFO] та мав посвідчення особи громадянина Азербайджанської Республіки, термін дії якого сплив 24 серпня 2007 року. Для заміни посвідчення [PERSON] не звертався, паспорту громадянина Азербайджанської Республіки не отримував. З 2002 року [PERSON] з родиною переїхав на постійне проживання у м. Харків. Докази, надані [PERSON] підтверджують, що він з 2002 року по теперішній час проживає на території України. [PERSON] здобув освіту в Україні, з 2018 року перебуває у трудових відносинах з офіційним працевлаштуванням на одному підприємстві, має військовий квиток, знаходиться на військовому обліку, отримав ідентифікаційний номер платника податків, у 2020 році придбав у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , де фактично і проживає. Пунктом 3 частини другої\~статті 9 Закону України «Про громадянство України»\~визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття громадянства України. Як вбачається з пункту 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, що потребує такого захисту. Таким чином, положення частини другої\~статті 124 Конституції України\~щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження №61-38367св18). У зв`язку з вищевикладеними обставинами, суд вважає за можливе задовольнити заяву [PERSON] та встановити факт постійного проживання на території України.

Outcome: approved