Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] визначивши місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер платника податків [NUMBER] за адресою місця реєстрації (проживання) батька - [ADDRESS] , у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері та стягнути з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] на його користь аліменти у твердій грошовій сумі на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яку він самостійно виховує без участі матері у розмірі 2 500 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Стислий виклад позиції позивача 08.08.2017 року сторони зареєстрували шлюб у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 08.08.2017 року, актовий запис №2736. Від шлюбу мають спільних малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14.04.2021 року, актовий запис №3742 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 26.05.2020 року, актовий запис №1443. З моменту народження дітей сторони проживали разом з дітьми на території міста Харків, проте через певні сімейні обставини (життєві труднощі) переїхали до Білгород-Дністровського району Одеської області та почали проживати за місцем постійної реєстрації позивача, а саме за адресою: [ADDRESS] , де позивач продовжує мешкати разом з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] . З моменту початку повномасштабного вторгнення росії на територію України та початком бойових дій на території України, відповідач була дуже занепокоєна та схвильована, не могла в прямому значені знайти собі місце, її емоційний стан ця звістка дуже сколихнула та між сторонами постійно почали виникати сварки. Відповідач постійно висловлювалась позивачу про намір виїхати за межі території України у зв`язку з даними подіями. 25.05.2023 року відповідач [PERSON] без відома та дозволу позивача забрала малолітню дитину [PERSON] , [INFO] та виїхала за межі України, спочатку до Польщі, а звідти до Норвегії, що підтверджується відтиском (штампом) з закордонного паспорту [PERSON] № [NUMBER] , виданий 26.10.2017 року, орган що видав 6390 та на теперішній час до України не повернулась. В телефонній розмові відповідач повідомила позивача про те, що не бажає повертатись до України оскільки на її території проходять бойові дії. В зв`язку з такими подіями, позивач залишився з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] на території України та продовжує проживати разом з дитиною за місцем постійної реєстрації позивача, а саме за адресою: [ADDRESS] . В будинку в якому проживає малолітня дитина [PERSON] , [INFO] створені всі необхідні умови для її проживання та гармонійного розвитку. Позивач як батько сумлінно виконує свої батьківські обов`язки, проявляє батьківську турботу, піклується про фізичний розвиток дитини, цікавиться станом здоров`я та самостійно займається вихованням та матеріальним утриманням дитини, тобто з боку позивача, як батька відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з позивачем та які б негативно впливали на виховання та розвиток дитини. З моменту як відповідач залишила територію України, як мати зовсім не проявляє ніякої материнської турботи до дитини, у рідкісних телефонах розмовах відповідач, як мати не цікавиться станом здоров`я, фізичним розвитком, успіхами та навчанням молодшого сина, більш того взагалі втратила будь-який зв`язок з сином та не згадує про існування дитини, тобто з вищевикладеного можна зробити висновок, що відповідач самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до молодшого сина. Під час телефонної розмови позивач повідомив відповідача, що у зв`язку з ситуацією, що склалася довкола їхньої сім`ї, він має намір звернутися до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на що відповідач повідомила, що не заперечує проти даного позову, більш-того запевнила позивача, що в разі його звернення до суду, власноруч напише заяву про погодження з даним позовом або підтвердить добровільність своїх намірів під час виклику її у судове засідання за допомогою відеоконференції. Позивач також зауважує, що він є релігійно віруючою людиною та окрім реєстрації шлюбу на папері (в державних органах) він з відповідачем [PERSON] пройшли церемонію вінчання, тобто засвідчили свої наміри створення сім`ї (вузи) перед Богом, а тому за його релігійним переконанням розірвання шлюбу є неприпустимим, більш-того позивач має надію та сподівається, що після припинення війни на території країни, відповідач схаменеться та разом з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , повернеться на територію України де вони возз`єднаються як сім`я та продовжуть надалі жити одним цілим та ростити спільних дітей у гармонії та злагоді. Рух справи у суді. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.09.2023 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини які зазначені в позові та просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовчому судовому засіданні в режимі відео конференції позовні вимоги визнала в повному обсязі та пояснила, що дійсно з моменту початку повномасштабного вторгнення росії на територію України та початком бойових дій на території України, 25.05.2023 року виїхала за межі України з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] та наміру повертатись не має. З розмов з чоловіком їй відомо, що він з молодшим сином проживають за адресою: [ADDRESS] . Проти позбавлення її батьківських прав відносно сина та стягнення аліментів на утримання сина в зазначеній сумі не заперечує, будь-яких зауважень не має. Представник третьої особи в підготовче судове засідання не з`явився повідомлявся. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться у порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено, що 08.08.2017 року сторони зареєстрували шлюб у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 08.08.2017 року, актовий запис №2736. Від шлюбу мають спільних малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14.04.2021 року, актовий запис №3742 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 26.05.2020 року, актовий запис №1443. З моменту початку повномасштабного вторгнення росії на територію України та початком бойових дій на території України, відповідач була дуже занепокоєна та схвильована, не могла в прямому значені знайти собі місце, її емоційний стан ця звістка дуже сколихнула та між сторонами постійно почали виникати сварки. Відповідач постійно висловлювалась позивачу про намір виїхати за межі території України у зв`язку з даними подіями. 25.05.2023 року відповідач [PERSON] без відома та дозволу позивача забрала малолітню дитину [PERSON] , [INFO] та виїхала за межі України, спочатку до Польщі, а звідти до Норвегії, що підтверджується відтиском (штампом) з закордонного паспорту [PERSON] № [NUMBER] , виданий 26.10.2017 року, орган що видав 6390 та на теперішній час до України не повернулась. В телефонній розмові відповідач повідомила позивача про те, що не бажає повертатись до України оскільки на її території проходять бойові дії. В зв`язку з такими подіями, позивач залишився з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] на території України та продовжує проживати разом з дитиною за місцем постійної реєстрації позивача, а саме за адресою: [ADDRESS] . В будинку в якому проживає малолітня дитина [PERSON] , [INFO] створені всі необхідні умови для її проживання та гармонійного розвитку. Позивач як батько сумлінно виконує свої батьківські обов`язки, проявляє батьківську турботу, піклується про фізичний розвиток дитини, цікавиться станом здоров`я та самостійно займається вихованням та матеріальним утриманням дитини, тобто з боку позивача, як батька відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з позивачем та які б негативно впливали на виховання та розвиток дитини. З моменту як відповідач залишила територію України, як мати зовсім не проявляє ніякої материнської турботи до дитини, у рідкісних телефонних розмовах відповідач, як мати не цікавиться станом здоров`я, фізичним розвитком, успіхами та навчанням молодшого сина, більш того взагалі втратила будь-який зв`язок з сином та не згадує про існування дитини. Позивач зазначив, що під час телефонної розмови позивач повідомив відповідача, що у зв`язку з ситуацією, що склалася довкола їхньої сім`ї, він має намір звернутися до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на що відповідач повідомила, що не заперечує проти даного позову, більш-того запевнила позивача, що в разі його звернення до суду, власноруч напише заяву про погодження з даним позовом або підтвердить добровільність своїх намірів під час виклику її у судове засідання за допомогою відеоконференції. Отже, з матеріалів справи вбачається, що батьківські обов`язки стосовно дитини виконує лише батько, який створив для дитини всі умови для її повноцінного розвитку, виховання та навчання. Відповідач за власною ініціативою самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини, без поважних причин залишивши її без батьківської уваги та турботи, не цікавиться її життям, станом здоров`я, навчанням і успіхами, не виявляє інтересу до дитини, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною, тобто відповідач, як мати байдуже ставиться до долі своєї дитини, а позивачем в свою чергу доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Зазначені вище факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю та свідоме нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він (вона) ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст.164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно з нормами ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст.18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої малолітньої дитини. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач без поважних причин свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, передбаченими ст.150 СК України, за власною ініціативою самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, без поважних причин залишив її без батьківської уваги та турботи. Також суд зазначає, що заявлена позовна вимога стосовно позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] не заперечується самим відповідачем, яка в режимі відеоконференції надала згоду стосовно позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що якщо під час розгляду справи батьки дитини дійшли згоди з приводу вказаного питання, звертатися до органу опіки та піклування щодо отримання висновку не є потрібним, оскільки на це потрібен значний час, що може призвести до затягування розгляду справи. Суд бере до уваги те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Подібні правові висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19; Постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц; Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17. Відповідач не позбавлена права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в порядку ст.169 СК України у випадку зміни поведінки та свого ставлення до дитини. Відповідач [PERSON] , яка позбавлена батьківських прав, і є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , не звільняється від обов`язку щодо утримання своєї дитини, а тому зобов`язана утримувати її до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Проживання окремо не звільняє від виконання цього обов`язку. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою. Платник аліментів зобов`язаний роботи все можливе для того, щоб його заробіток (доходи) були достатніми для власного утримання та утримання дітей, за належний розвиток яких він відповідальний як батько. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України). Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача на утримання дітей, суд враховує обставини, інтереси сторін та потреби дітей. З огляду на правові позиції п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, у зазначеній нормі права законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей з можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу. Враховуючи обставини справи, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані зі сплатою аліментів, виходячи із засад справедливості та захисту прав дитини, а дитині має забезпечуватися такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя та повноцінного розвитку, враховуючи, що ст.180 СК України покладає обов`язок утримувати дитину на обох батьків, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер платника податків [NUMBER] аліментів у твердій грошовій сумі на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яку він самостійно виховує без участі матері у розмірі 2 500 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме 14.09.2023 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] . Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved