Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

представник адвокат Лопухович А.О. звернулася у суд в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позову зазначає, що 28.07.2000 між позивачем та відповідачкою було зареєстровано шлюб, який рішенням Дубенського миіськрайонного суду від 05.12.2022 розірвано. Під час перебування у шлюбі, 06.11.2004 на підставі Договору купівлі-продажу було придбано житловий будинок [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Відповідно до звіту про оцінку майна, вартість даного житлового будинку складає 527\~000 грн. Таким чином вартість 1/2 частини становитиме 263\~500 грн. Просить визнати житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину даного житлового будинку, а також стягнути з відповідача судові витрати у справі. Ухвалою суду від 07.08.023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явився. Представник позивача - адвокат Лопухович А.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві, надала суду пояснення, які відповідають змісту позовної заяви. Додатково вказала, що ними було отримано лист від відповідачки з пропозицією виплатити позивачу компенсацію за його частку у розмірі 3000 євро та подарувати будинок дітям. Однак, позиція сторони позивача не змінилася. Позивач жодним чином не позбавляє права проживання у даному будинку, однак хоче щоб судом за ним було закріплено юридично право власності на 1/2 частину спірного будинку, а в подальшому він бажає розпорядитися самостійно останньою. Тому, що між сторонами склалися дуже не прості відносини протягом тривалого часу і у позивача не має підстав довіряти відповідачці, що якщо він відмовиться від своєї частини будинку, то відповідачка перепише будинок на когось із дітей, а не взагалі його відчужить. Тому, просила позовні вимоги задоволити у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Вишковська В.І. в судовому засіданні вказала, що відповідачка не повністю погоджується з позовними вимогами. Дійсно, позивач з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбу. За період шлюбу, за спільні кошти, в тому числі і за кошти відповідачки, ними був придбаний житловий будинок у 2004 році. У даному будинку сторони проживали до 2014 року. У 2014 році відносини між ними погіршилися і позивач покинув сім`ю. Де на даний час та протягом 10 років проживає позивач - відповідачці не відомо. Однак, з 2014 року він жодної участі в утриманні даного будинку не приймає. Це старий житловий будинок, який потребує постійного догляду та ремонту. У 2019 році відповідачкою за власні кошти було повністю зроблено ремонт даху, також власними силами відповідачки було облаштовано паркан до даного житлового будинку, на що також були витрачені значні кошти. Тобто, [PERSON] на протязі 10 років постійно витрачаються кошти по утриманню даного спірного будинку. Тому, сторона відповідача вважає, що поділ даного будинку в рівних частках буде несправедливим рішенням по відношенню як до сторони позивача, так і до сторони відповідача, тому що з 2014 року будинок зазнав змін і в цих змінах жодної участі позивач не брав. Всі ці зміни, покращення, це все заслуга лише відповідача, яка власними силами, коштами покращувала будинок та утримувала його. Для того, щоб він зберігся до цього часу в такому стані, в якому він є. Крім того, зазначила, що сторона позивача у своїй заяві посилається лише на те, що оскільки майно придбане у шлюбі, то воно є спільною сумісною власністю. Так, відповідачка не заперечує, що воно придбане у шлюбі і що воно є спільною сумісною власністю, але спільна сумісна власність визначається не тільки фактом придбання майна під час перебування у шлюбі, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. В даному випадку, жодної участі ні коштами, ні працею позивач з 2014 року участі не брав. Також, це підтверджується рішенням Дубенського міськрайонного суду про розірвання шлюбу, яке було надано самим же позивачем, яким встановлено, що протягом 9 років, станом на 2022 рік, подружні та сімейні відносини між сторонами повністю припинені, проживають оремо, спільного господарства не ведуть. Тобто, утримання будинку з 2014 року лягло повністю на плечі відповідачки. Також зазначила, що відповідачка намагалася врегулювати дане питання іншим шляхом. На електронну адресу представника позивача було направлено лист-пропозицію на мирне врегулювання даного спору, яке б задовольняло обидві сторони. Відповідачка погоджується виплатити компенсацію частки позивача, яку вона вважає реальною, у розмірі 3000 Євро, що відповідає 125000 грн та відчужити дане майно на користь дітей, якщо на це погодиться позивач. Відповідачка [PERSON] , будучи допитаною в якості свідка в судовому засіданні пояснила, що дійсно житло було придбане ними у шлюбі. Однак у неї до цього було своє житло, яке вона продала та кошти вклали в спільний бізнес. Також була продана квартира, яка належала матері позивача і ще квартира позивача, у якій вони разом проживали, таким чином було куплено спірний будинок. Цей будинок дуже старий, дерев`яний, обкладений цеглою. Так як на той час діти ще були малі, вона не працювала офіційно, лише підробляла і вони трохи покращили умови в будинку, провели воду. У 2014 році, коли чоловік залишив позивачку, вона була змушена даний будинок ремонтувати, тому що протікав дах. Чотири роки вона їздила закордон, зібрала кошти, зробила новий дах, грубку, перед будинком паркан, трошки пізніше зробила санвузол. Тобто, там постійно потрібно щось робити, тому що будинок старий. Якщо його не утримувати, там залишиться лише дах на підпорах і все. Відповідачка погоджується, що позивачу у спірному будинку належить його частка, вона на неї не претендує, просить щоб позивач переписав свою частину на їхнього спільного сина. А вона буде надалі цей будинок утримувати. Крім того, з нею на даний час у цьому будинку проживає мати позивача, яка там зареєстрована. Вона за свою пенсію не може утримувати даний будинок та сплачувати повністю комунальні платежі, платить лише частково, невеликі суми. Все решту сплачує відповідачка. Якщо ж йому відійде частина будинку, вона її утримувати не буде. Також вказала, що вона не зверталася до експертів, для визначення розміру та вартості покращень у даному будинку, також до [PERSON] не зверталася із вимогами, щоб він відшкодував їй половину вартості проведених ремонтних робіт, які і не повідомляла останнього про такі проведені ремонти. [PERSON] зареєстрований у спірному будинку, вона ніколи не чинила йому перешкод у доступі до будинку, не порушувала його прав на житло до подачі даного позову. Будучи допитою в якості свідка відповідачка [PERSON] підтвердила покази, надані нею у вступному слові. Додатково вказала, що вони з позивачем у спірному будинку проживали з 2004 року. Позивач з 2014 року у будинку не проживає. Усі покращення у будинку з 2014 року робилися виключно за кошти відповідачки, які вона заробляла за кордоном, їй цих коштів ніхто не дарував та вона їх не успадковувала. Позивач взагалі нічим, ні працею, ні коштами у покращенні будинку не допомагав, вони з ним навіть не спілкуються. Він у будинок навіть не навідувався, лише проїжджав біля будинку. З 2014 року він не звертався до неї про поділ майна. Також вказала, що вона не зверталася до [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу, оскільки штамп в паспорті для неї не має значення. Шлюб було розірвано у 2022 році за позовом [PERSON] . До позивача вона також не зверталася із вимогами як до співвласника, щоб він приймав участь у проведенні ремонтних робіт. Дозволу у позивача на проведення ремонтних робіт, зокрема заміни даху та встановлення паркану, не запитувала, все робила по потребі. Свідок [PERSON] надала суду пояснення наступного змісту. Вона є матір`ю позивача [PERSON] , відповідачка є її невісткою. Вона проживає з невісткою у спірному будинку. Коли купували спірний будинок, було продано дві квартири, у одній свідок проживала з чоловіком, чоловік помер, тому продали квартиру. І ще одна квартира, яку теж продали, перед тим була свідка, а в подальшому подарована позивачу і там проживали сторони у справі, оформлена вона була на позивача. У відповідачки теж була квартира, вони її продали, кошти вклали в своє спільне життя. Тому продали ці дві квартири і купили будинок. Ремонти, які робилися після 2014 року, робилися за рахунок невістки. Вона працювала, поставила грубку, переробляла огорожу, дах перекривала, зробила ремонт ванної та туалету. Це все робилося поступово. Також відповідачка платила комуналку. Позивач коштів на такі витрати не надавав, він лише утримував меншого сина, коли той після закінчення 9 класу навчався у м. Рівне. Власними силами позивач також не допомагав у проведенні ремонтних робіт, коли він пішов, сказав, що більше не повернеться, з дому коли йшов, нічого не забрав. На даний час син з нею не спілкується, коли ще спілкувалися, він їй не казав нічого, що давав якісь кошти на будинок. Свідок отримує пенсію, вказала, що їй цієї пенсії на життя вистачає, також вона з пенсії сплачує за воду та сміття. Решту комунальних платежів сплачує невістка. Підтвердила, що дозволу на проведення ремонту у позивача ніхто не запитував, бо він сказав, що тут жити не буде. Суд, заслухавши доводи, викладені представником позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог, а також доводи та заперечення викладені відповідачем та її представником, заслухавши свідків, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 липня 2000 року, який рішенням Дубенського міськрайонного суду від 05 грудня 2022 розірвано (а.с.8-10). З матеріалів справи вбачається та підтверджується наданими поясненнями сторін та їх представників, що 06 листопада 2004 року, під час перебування у шлюбі, між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу одноповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , житловою площею 54,7 кв.м., загальною площею 76,3 кв.м. з належними до нього господарськими спорудами. Договір посвідчений приватним нотаріусо Дубенського районного нотаріального округу Стадійчук О.В. та зареєстровано в реєстрі за №5741 (а.с. 12). Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5555822 від 23.11.2004 року, вказаний будинок на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 13). Відповідно до звіту про незалежну оцінку нерухомого майна від 31 липня 2023 року, вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] складає 527\~000 грн (а.с. 18-19). Відтак, суд встановив, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділу майна подружжя, які регулюються відповідними нормами СК України, які суд і застосовує при вирішенні цього спору між сторонами. Згідно зі\~статтею 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Верховного Суду України у справі №6-843цс17 від 24.05.2017 року. Верховний Суд у своїй постанові від 02.06.2021 у справі №394/876/17 акцентував на тому, що немає значення, чи працювала дружина чи ні, чи отримувала вона достатній дохід від своєї діяльності, майно, за умов, визначених СК України, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу. Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі №318/1863/17). Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя може виключатися в разі набуття такого майна за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Такий висновок приведено у постановах Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.06.2020 у цивільній справі №664/3661/15-ц, постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.06.2020 у цивільній справі №361/4130/16-ц, у постанові Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.06.2020 у цивільній справі №447/3676/14-ц. Конституційний суд України в рішенні № 17-рп/2012 від 19 вересня 2012 року у справі №1-8/2012 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, зазначає, що відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у цивільній справі №345/5108/18, постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у цивільній справі № 308/11958/14-ц. У постанові Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у цивільній справі № 394/876/17 акцентується увага на тому, що презумпція спільності майна має бути спростована належними доказами. В ході судового розгляду справи, зокрема з показань свідка [PERSON] встановлено, що сторони придбали житловий будинок по [ADDRESS] під час перебування у шлюбних відносинах та спільно проживали у ньому до 2014 року. Даний факт також не заперечувався стороною відповідача у справі. Більше того, відповідачка у судовому засіданні не заперечував того факту, що даний будинок є спільною власністю подружжя і позивачу також належить його частина. Разом з тим, суд критично відноситься до доводів сторони відповідача, що поділ будинку у рівних частинах не відповідатиме принципу справедливості, оскільки відповідачкою за власні кошти було здійснено його поліпшення та проведено ремонтні роботи з огляду на наступне. Відповідно до правового Висновку Верховного Суду України у справі № 6-1447цс17, збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, а співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального дорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Таким чином, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Разом з\~тим,\~стороною відповідача\~суду не\~надано жодних\~висновків експертних\~досліджень щодо\~здійсненних останньою\~ремонтних робіт\~у спірному\~будинку,\~внаслідок яких\~відбулося збільшення вартості спірного майна, його покращення, оцінки вкладень до та після такого покращення. При цьому, подані відповідачкою та досліджені в судовому засіданні документи про купівлю будівельних матеріалів (а.с. 68-72) не достатні для підтвердження самого факту покращення вказаного майна, як і не свідчасть про використання особистих коштів відповідачки, адже остання у вказаний період 2019 року перебувала у шлюбі із позивачем, а відтак заробіток вважався спільною сумісною власністю подружжя, а відповідачкою вказано, що дані кошьти не подаровані, не успадковані тощо, а саме зароблені її працею, тобто не є особистою власністю. Щодо витрачених коштів за товарним чеком від 23.09.2023, такий отриманий за купівлю товару: насос глибинний, зворотній клапан, муфта, уже після подачі позову до суду і не є невіддільною частиною спірного майна, а відтак не впливає на вирішення спору по суті. За таких обставин, суд вважає недоведеним факт істотного збільшення вартості будинку саме внаслідок трудових та грошових затрат саме відповідачки у справі із особистих коштів. Порівняння вартості будинку, яка зазначена у договорі, із вартістю будинку на момент розгляду цієї справи судом не може свідчити про істотне збільшення вартості майна внаслідок трудових або грошових затрат подружжя. З огляду на викладені обставини, враховуючи, що спірне нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] , придбане подружжям під час перебування у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, відповідачем не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та поділ спільного майна подружжя в рівних частках. Підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна\~відсутні. З наведеного вище, суд дійшов висновку, що спірний будинок придбаний сторонами на час перебування в шлюбі, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частину. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Позивач звільнений від сплати судового збору, будучи учасником бойових дій, а відтак, враховуючи вартість спірного майна, з відповідачки на користь держави необхідно сплатити судовий збір у розмірі 1073,60 грн. З відповідачки на користь позивача необхідно сплатити 500 грн на залучення спеціаліста з оцінки вартості майна, так як оцінка спірного майна коштує 1000 грн, при цьому предметом спору є половина такого майна, а відтак за половину майна необхідно сплатити половину вартості оцінки такого.

Outcome: approved