Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , за результатом розгляду якого позивач просила суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість у розмірі 145 203, 67 грн., а з [PERSON] - 48 401, 22 грн. В обґрунтування позову зазначила, що 01 червня 2010 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. В 2014 році [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовною заявою про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності, а саме квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . За час судового розгляду [PERSON] помер. Спадкоємцями за заповітом після його смерті стали [PERSON] в розмірі частини майна та [PERSON] в розмірі 1/2 частини майна, які в подальшому підтримали позовні вимоги. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року апеляційну скаргу [PERSON] та [PERSON] було задоволено частково, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове наступного змісту: визнати за [PERSON] , [INFO] як спадкоємицею за заповітом після померлого, [PERSON] , право власності на 3/20 частини двохкімнатної квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] , [INFO] як спадкоємицею за законом після померлого, [PERSON] , право власності на 1/20 частини двохкімнатної квартири [ADDRESS] , в іншій частині позовних вимог [PERSON] , [PERSON] - відмовити. Позивач зазначає, що її колишній померлий чоловік, [PERSON] , у 2010 році з`їхав з квартири, яку судом було визнано спільною сумісною власністю, та залишив борги за комунальні послуги, в подальшому не сплачував комунальні послуги, не здійснював поточні ремонти у квартирі та взагалі не цікавився своєю власністю. Після розірвання шлюбу з 2010 року позивачем було здійснено поліпшення спільного майна, а саме здійснено ремонтні роботи у квартирі: винесено, утеплено та засклено балкон, встановлено кондиціонери, вентиляцію, бойлер, паркет та інше. Також позивачем було сплачено борги за комунальні послуги. Оскільки за відповідачами було визнано право власності на 1/5 частину квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , як спільне майно подружжя, позивач має намір стягнути витрати, понесені останньою, щодо поліпшення та утримання спільного майна подружжя після розлучення. Ухвалою судді від 06.09.2022 року за поданою позовною заявою відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Відповідачі про відкриття провадження у справі повідомлялись за адресою вказаною у позові, однак судові відправлення повертались на адресу суду із відмітною про причини невручення, а саме «адресат відсутній за вказаною адресою». Також повідомлялись шляхом виклику на сайт. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 05 червня 2023 року підготовче провадження закрито, а справу за позовом [PERSON] призначено до судового розгляду. Суд у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 23.08.2016 року Апеляційним судом м. Києва ухвалено рішенням, яким рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2016 року скасоване та ухвалено нове наступного змісту: позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] задовольнити частково, визнати за [PERSON] , [INFO] як спадкоємицею за заповітом після померлого [PERSON] , право власності на 3/20 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] , [INFO] як спадкоємицею за законом після померлого [PERSON] , право власності на 1/20 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] , в іншій частині позовних вимог [PERSON] , [PERSON] відмовлено. Поряд із цим, під час судового розгляду судом встановлено, що за довідкою ЖБК «Ізумруд» від 01 липня 1992 року № 170 балансова вартість квартири складала 10608.92 крб., судом встановлено, що 6008.92 грн. пайового внеску внесено [PERSON] , а 4600 крб. за рахунок спільних коштів подружжя [PERSON] та [PERSON] , що складало 43.36% балансової вартості квартири та відповідає 2/5 її частини. Таким чином, виходячи із ступеня участі [PERSON] працею і коштами у створенні спільної власності, йому належить право на 1/5 (2/5 : 2) частину квартири. Як на підставу для задоволення позову позивач посилається на положення ст.ст. 319, 322, 360, 625, 1166, 1167, 1231, 1281, 1282 ЦК України. За розрахунком суми, які підлягають стягненню з відповідачів, позивач надає наступні обчислення: заборгованість відповідачів за сплату комунальних послуг (опалення та утримання будинку) з 2016 року по 2021 рік з урахуванням 3% річних становить - 85 734, 20 грн. = 72 656, 10 грн. (основний борг) + 13 078, 10 грн. (3% річних); заборгованість відповідачів за поліпшення та утримання спільного майна в порядку спадкування з 2010 року по 2015 рік з урахуванням 3% річних становить - 107 870, 69 грн. = 93 800, 60 грн. (основний борг) + 14 070, 09 грн. (3% річних). Отже, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступні положення законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно зі ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі ст. 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний, серед іншого, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України). При цьому в силу дії норм ст. ст. 370, 372 ЦК України вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.4 ст. 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані па утримання спільного майна. Співвласники майна у праві спільної сумісної власності мають, як мінімум рівні права відносно належного їм майна, а відтак і рівні обов`язки. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від нього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 р. у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18). Отже, враховуюче те, що рішенням Апеляційного суду м. Києва відповідача набули у власність 3/20 та 1/20 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] відповідно зобов`язані нести тягар по утримання нерухомого майна в межах їх часток. Тому, суд, як підставу для задоволення позову в даній частині застосовує положення ст. 360 ЦК України, замість підстав, на які помилково послалась позивач та регулюють відносини у сфері спадкування, та проводить розрахунки за наступними даними. Період, за який обраховується заборгованість, починається з дати винесення рішення у справі про встановлення часток права власності на квартиру, а саме з 23.08.2016 р. та по дань звернення до суду із указаним позовом, а саме 21.07.2022 р. Поряд із цим, матеріали справи містять вихідні дані для проведення розрахунку заборгованості по сплаті на надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за період з травня 2018 року по липень 2021 року та за який було нараховану суму в розмірі 14232,94 грн., а тому за відсутності інших відомостей суд виходить із цього. Отже, заборгованість [PERSON] по сплаті комунальних послуг за наданні послуги з централізованого опалення за період 01.05.2018 по 01.08.2021 у межах 3/20 частки права власності складає: 14232,94*3/20=2134,94 грн., а [PERSON] у межах 1/20 частки права власності складає: 14232,94*1/20=711,65 грн. З довідки, виданої [PERSON] ОСББ «Ізумруд» по особовому рахунку, вбачається, що остання в повному обсязі сплачувала внески на утримання будинку за адресою [ADDRESS] та за період з вересня 2016 року по червень 2021 року оплатила грошову суму у розмірі 25 977,77 грн. Отже, заборгованість [PERSON] по сплаті внесків на утримання будинку та інших нарахування за період з вересня 2016 року по червень 2021 року у межах 3/20 частки права власності складає: 25 977,77 *3/20=3896,66 грн., а [PERSON] у межах 1/20 частки права власності складає: 25 977,77 *1/20=1298,89 грн. Крім того, суд не застосовує положення ст. 625 ЦК України, оскільки між сторонами відсутні будь-які договірні відносини, які встановлюють строк виконанння грошового зобов`язання, при цьому позивач з вимогою не зверталась, а також в чинному законодавстві відсутня норма матеріального права, яка встановлює відповідальність за невиконання обов`язку сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги в порядку регресу. Крім того, аналізуючи обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення компенсації витрат, які були здійснення для проведення ремонту у квартирі, суд зазначає, що позивач не надала переконливих, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що її внесок у поліпшення житлового приміщення є достатньо вагомим, необхідним та перебільшує межі її особистої частки в майні, враховуючи при цьому інтереси інших співвласників квартири, яка перебуває об`єктом спільної часткової власності, іншими словами, поліпшення, проведені позивачем, були зроблені в її інтересах та для її особистого користування та на даному етапі ніким не оспорюється. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуюче те, що судом позов задоволено у розмірі 4,15 % від заявлених позовних вимог то судові витрати розподіляються наступним чином: з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягнення судовий збір у розмірі 12,24 грн.; з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягнення судовий збір у розмірі 4,07 грн..

Outcome: partial