Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

18.07.2023 року до суду засобами Електронного суду звернулася представник позивача у порядку самопредставництва юридичної особи Невечеров Дмитро Володимирович із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача через неналежне виконання 27984,27грн. заборгованості за кредитним договором №2020/ОВР/277-000654 від 10.08.2020 року зі строком дії 12 місяців станом на 02.06.2023 року, з яких 21506,13 грн. - прострочена заборгованості по кредиту та 6478,14 грн. - прострочена заборгованість по процентам. При зверненні до суду позивач направив відповідачу копію позовної заяви з додатками відповідно до вимог абзацу другого частини першої статті 177 ЦПК України та сплатив судовий збір у розмірі 0,8 від розрахункового на підставі ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір», що відповідає вимогам постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року по справі №916/228/22, провадження №12-26гс22. При цьому просив стягнути з відповідача, окрім вищевказаної заборгованості судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2147,20 грн. та 36,00 грн. за направлення відповідачу копії позовної заяви з додатками цінним листом. В обгрунтування позову було зазначено, що відповідач на підставі власно підписаної заяви отримав у позивача кредит зі сплатою 36% річних за базовою процентною ставкою по програмі кредитування «Старт драйв ЗКП новий» на 12 місяців та 48% річних в разі наявності простроченої заборгованості. Відповідач належним чином вимоги за кредитним договором не виконав, чим допустив прострочення виконання, що стало підставою для позивача звернутися до суду. При цьому кредит не був наданий відповідачу однією сумою, а він користувався кредитом неодноразово за мірою необхідності за допомогою платіжної картки, знімаючи кошти з рахунку, оплачуючи товари, комісії тощо. Ухвалою судді від 27.07.2023 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін з можливістю подання усіх заяв по суті позову (а.с.29). Ухвалою суду від 28.08.2023 року розгляд справи було відкладено через першу неявку без поважних причин відповідача (а.с.42). У судове засідання сторони не прибули. Позивач про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с.47), подавши засобами Електронного суду в особі свого предаставника в порядку самопредставництва Ганночка С.Є. заяву від 23.09.2023 року, яку суд отримав 25.09.2023 року, в якій просив розглянути справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав та не заперечував проти ухвалення заочного рішення суду (а.с.52-66). Відповідач повторно у судове засідання не прибув, відзив не подав, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином у порядку п.4 ч.8 ст.128 та п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.50-51), причини неявки суду не повідомив, клопотань для вирішення складом суду не подавав. Враховуючи неявку сторін по справі, фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України. На підставі статей 280 та 281 ЦПК України суд вважає за можливе вирішити справу по суті на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки такий дозвіл надав представник позивача. 10.08.2000 року [PERSON] підписав заяву-договір №2020/І_С/277-001249 із позивачем, відповідно до якої погодився на отримання кредиту у формі дозволеного овердрафту строком 12 місяців зі сплатою 36% річних за базовою процентною ставкою по програмі кредитування «Старт драйв ЗКП новий» та 48% річних в разі наявності простроченої заборгованості із додатковими платежами у розмірі 3223,81 грн. Вказаною заявою-договором відповідач погодився, що дана заява від 10.08.2020 року разом із Правилами відкриття та обслуговування рахунків фізичних осіб та надання послуг за платіжними картками, Тарифним планом та умовами банківських продуктів/пакетів, що всі розміщені на сайті банку є договором комплексного банківського обслуговування, укладеним між позивачем та відповідачем (а.с.16-17). Відповідно до вказаного договору відповідачу 10.08.2020 року відкрито рахунок IBAN [NUMBER] з двома субрахунками та видано картку [NUMBER] . Даних про видачу коштів відповідачу вказана заява не містить, як і відсутні інші докази отримання відповідачем коштів у позивача. На доказ наявності заборгованості у відповідача перед позивачем суду була наданий розрахунок заборгованості за договором №2020/ОВР/277-000654 від 10.08.2020 року на відкриття карткового рахунку та обслуговування банківської платіжної картки АБ «Укргазбанк» станом на 02.06.2023 року (далі - Розрахунок заборгованості)(а.с.7-8), виписка по особовому рахунку [PERSON] у період з 10.08.2020 року до 02.06.2023 року по рахунку [NUMBER] , IBAN [NUMBER] по відділенню №277/20 (далі - Виписка по особовому рахунку) (а.с.11-15). Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що суду не були надані докази отримання відповідачем коштів у позивача. Більш того, наданий суду Розрахунок заборгованості містить посилання на договір №2020/ОВР/277-006654 від 10.08.2020 року, в той час як до суду наданий заяву-договір №2020/І_С/277-001249 від 10.08.2020 року, укладений між сторонами з підписом відповідача, тобто мова йде про два різних договори, причому копію договору №2020/ОВР/277-006654 від 10.08.2020 року суду надано не було, а відповідно вважати вказаний розрахунок таким, що стосується зазначеного у позові договору не можна. У Виписці по особовому рахунку мова йде по рахунок IBAN [NUMBER] , які не відповідають номеру рахунку і субрахунку із заяви-договору №2020/І_С/277-001249 від 10.08.2020 року, підписаним відповідачем (там мова йде про рахунок IBAN [NUMBER] ).. Таким чином, позивач надав суду як доказ лише саму заяву-договір №2020/І_С/277-001249 від 10.08.2020 року без доказів отримання та не повернення коштів відповідачем, що не дозволяє суду встановити факт взагалі отримання коштів позивача з боку відповідача. Відповідно немає і підстав для задоволення позовних вимог. При цьому саме на позивачі лежить обов`язок надавати відповідні докази, і саме він повинен був підтвердити в разі наявності між сторонами інших укладених договорів, можливість стягнення коштів саме за договором, за яким було подано позов для стягнення заборгованості. Згідно з ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. В даній справі позивач не довів не тільки фактичного отримання відповідачем у нього коштів саме по договору №2020/І_С/277-001249 від 10.08.2020 року, а й не надав доказів розрахунку заборгованості саме за вказаним договором. На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати слід покласти на позивача по справі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed