Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] звернувся до районного суду з даною заявою. Свої вимоги обґрунтовував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з 2005 року з [PERSON] . Мають спільних неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2007 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження. Сімейне життя між ними не склалось та за рішенням суду їх шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу неповнолітні [PERSON] та [PERSON] залишились проживати з їх матір`ю [PERSON] .. Однак, за домовленістю між батьками, він, як батько, продовжує здійснювати їх утримання . Тобто, між ним та [PERSON] було досягнено домовленості щодо утримання їх спільних дітей: син [PERSON] та донька [PERSON] знаходяться на утриманні заявника у спосіб, погоджений з їх матір`ю, і здійснюється у вигляді надання коштів для покриття потреб дітей, придбання для них необхідних речей та предметів. Спірних питань щодо утримання не виникало, заяв на стягнення аліментів не подавалось, аліменти у примусовому порядку не стягувались, жодних претензій щодо утримання ані від дітей, а ні від їх матері немає. На даний час він вдруге одружився та ід шлюбу зі [PERSON] народився син [PERSON] , 2023 року народження, який також перебуває на його утриманні. Таким чином, він є батьком, на утриманні якого перебуває троє неповнолітніх дітей, однак, у зв`язку з неоднозначністю тлумачення визначень та відсутністю точності формулювань він не має беззаперечної можливості довести такий факт, а тому вимушений звернутись до суду із заявою про встановлення факту утримання дітей. Просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, а саме: - сина [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . У судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги заяви підтримав та просив задоволити. У судове засідання заінтересована особа [PERSON] не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Ухвалу про відкриття, заяву з додатками направлено на адресу реєстрації, які отримані нею 31 серпня 2023 року. На час розгляду справи будь-яких заяв, заперечень, клопотань від заінтересованої особи до суду не надходило. Суд на підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України розгляд справи провів у відсутність сторін. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Частиною 1 ст. 319 ЦПК України встановлено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом, виданим відділом РАЦС Деснянського РУЮ у м. Києві 23 серпня 2007 року, серія [NUMBER] . Батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом, виданим відділом РАЦС Деснянського РУЮ у м. Києві 30 травня 2014 року, серія [NUMBER] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 лютого 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (справа №754/18242/21). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч.ч. 1, 2 ст. 157 СК України). Статтею 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. А от вже у випадку, коли сторони не дійшли домовленості щодо участі в утриманні дітей, то за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ст. 181 СК України). Після розірвання шлюбу неповнолітні [PERSON] , 2007 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження, залишились проживати з їх матір`ю [PERSON] . З позовної заяви вбачається, що за домовленістю між батьками, [PERSON] , як батько, продовжує здійснювати їх утримання, що підтверджується відповідними банківськими виписками, наданими заявником до матеріалів справи. Тобто, між [PERSON] та [PERSON] було досягнено домовленість щодо утримання їх спільних дітей, відповідно до якої, на виконання ст. 180 та в порядку ч.1, 2 ст. 181 СК України син [PERSON] та донька [PERSON] знаходяться на утриманні [PERSON] у спосіб, погоджений з їх матір`ю, і здійснюється у вигляді надання коштів для покриття потреб дітей, придбання для них необхідних речей та предметів. Спірних питань щодо утримання не виникало, заяв на стягнення аліментів не подавалось та аліменти у примусовому порядку не стягувались, жодних претензій щодо утримання ані від дітей, ані від їх матері немає. Отримавши заяву, [PERSON] жодних заяв, заперечень, доказів на спростування цих обставин не надала. Не встановлено судом і наявності спору про право між сторонами. Також встановлено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом, виданим Солом`янським відділом ДРАЦС у м. Києві ЦМУ МЮ 10.06.2023 року, серія [NUMBER] . Відповідно до поданих суду доказів малолітній син [PERSON] , 2023 року народження, також перебуває на утриманні [PERSON] . На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що на час прийняття рішення [PERSON] є батьком, на утриманні якого перебуває троє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Законодавець визначив у абзаці 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» гарантований захист дітей віком до 18 років, яких виховують самостійно військовозобов`язані жінки та чоловіки. Крім цього, за змістом п.2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, категорії осіб, яким дозволяється виїзд за межі України, визначено частиною першою статті 23 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Однак, чинне законодавство не містить чіткого визначення поняття «утримання дітей» та переліку документів, які би підтверджувати факт такого утримання. У зв`язку з цим, поняття «підтверджуючі документи на утримання трьох і більше дітей віком до 18 років» кожним державним службовцем трактується по-своєму та у них наявні розбіжності при доведенні такого факту. Більше того, жоден нормативний документ не містить переліку документів, які би підтверджували факт утримання дітей для осіб, які вирішили питання утримання дітей в добровільному порядку, без стягнення аліментів в судовому порядку, що в сукупності і є підставою звернення до суду заявою про встановлення даного факту. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявник у інший спосіб не може довести даний факт родинних відносин і зазначені обставини перешкоджають реалізації прав заявника та гарантованого захисту його дітей у визначений законом спосіб, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом. Відтак, сплачений [PERSON] при звернені до суду з заявою про встановлення факту судовий збір не відшкодовується за рахунок іншої сторони. На підставі викладеного,

Outcome: approved