Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 08 грудн6я 2021 року звернулася до суду з позовом про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. В позові зазначила, що у період з 09 квітня 2020 року по 10 квітня 2020 року позивач помилково перерахувала грошові кошти на картковий рахунок [PERSON] у сумі 149 000 грн. Посилаючись на те, що [PERSON] набула та зберігає у себе грошові кошти без достатніх правових підстав просила суд на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 149 000 грн та 3 % річних у сумі 7351, 29 та інфліційне збільшення у сумі 19544, 71 грн. Також прозивач просить стягнути на її корсить понесені судові витрати, які складаються із судового збору. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24 травня 2022 року вікрито провадження у справі та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача адвокат Кучеренко О.О. позовні вимоги підтримала, просила задовольнити пояснила, що позивач [PERSON] помилково на картковий рахунок, який належить [PERSON] перераховувала грошові кошти. Позивач з відповідачем не знайомі, ніяких цивільно-правових між ними не було, ніяких правочинів між ними не укладалося, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не було. Просить стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав просив відмовити у його задоволенні, пояснив, що у квітні 2020 року до [PERSON] звернувся її знайомий [PERSON] з проханням надати реквізити банківської картки для того, щоби його боржники [PERSON] та [PERSON] могли перерахувати для неї грошові кошти, оскільки з його власною карткою на той момент були якісь технічні проблеми. 09 квітня 2020 року відповідач відправила громадянину [PERSON] фото своєї банківської картки. У той же день на рахунок [PERSON] від позивача надійшли грошові кошти у загальній сумі 149000,00 грн., які вона негайно передала [PERSON] . Крім того, [PERSON] не була вигодонабувачем за зазначеними у позові транзакціями. Таким чином, грошові кошти, перераховані на картку Відповідача, не перейшли у власність останньої та взагалі для неї не призначалося. Відповідач не набула дані кошти. Позивач здійснила відповідне перерахування за власною ініціативою, за погодженням сторін по грошових зобов`язаннях, та обставина, що кошти були перераховані через рахунок відповідача, не свідчить про безпідставність такого перерахування та про набуття нею таких коштів. Вважає позов безпідставним та просить відмовити в задоволенні повністю. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою ст. 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення ст. 1212 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Згідно копій дублікатів платіжних чеків за період з 09 квітня 2020 року по 10 квітня 2020 року [PERSON] з карткового рахунку було перераховано на картковий рахунок [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 149000,00 грн (копії дублікатів чеків №93989404364378194265; №93989404364473161773; №93989404365140307872). У вказаних платіжних документах платником зазначено - [PERSON] , а отримувачем - [PERSON] . Позивач здійснювала платежі по перерахуванню коштів через платіжну систему «Приват24» та як вбачається з транзакції отримувачем зазначено - [PERSON] та її код як одержувача. За положеннями статті 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на те, що відповідачем зберігаються грошові кошти без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що перерахування коштів на рахунок [PERSON] були перераховані помилково, оскільки позивач не мала наміру поповнювати картковий рахунок відповідача та жодних відносин договірного характеру у них не існувало. Також, суд звертає увагу на те, що позивач зазначає, що помилково не маючи відповідно наміру, перерахувала на рахунок [PERSON] 09 квітня 2020 року грошові кошти у сумі 100000 грн. та 10 квітня 2020 року у сумі 49000 грн. Проте, яким чином сталася така помилка позивач не зазначає. В платіжних дорученнях, наданих позивачем чітко зазначене прізвище та банківські реквізити отримувача платежів. Платежі здійснені 09 квітня 2020 року о 16 год. 10 хв. та 10 квітня 2020 року о 13 год. 20 хв., зазначене свідчить не тільки про наявність наміру на перерахування коштів, а й про певну стійкість відповідного наміру, адже його було реалізовано двічі протягом доби. Позивач півтора роки не вживала жодних заходів для їхнього повернення та не надала жодного доказу вчинення дій з повернення такого помилкового грошового переказу. Крім того, доказів щодо підтвердження помилковості перерахування грошових коштів матеріали справи не містять. Як вбачається з копій договорів суборенди, які уладенні між ФОП [PERSON] та ПАТ «Вітаміни» і АТ «Софарма» в особі генерального директора Герасимчука І.П., вбачається, що у позивача існують певні договірні відносини, а відтак перерахування коштів позивачкою на будь-чий рахунок за проханням [PERSON] не підпадає під ознаки перерахування коштів невідомій особі, з якою немає ніяких відносин. Суд враховує, що безпідставно набуті кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупностісуд виходить з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки вимога щодо стягнення процентів за користування коштами та інфляційних втрат є похідною від основної вимоги щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів, в їх задоволенні слід відмовити. Слід відмовити у стягненні судових витрат, які складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу.

Outcome: dismissed