Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтував тим, що з 03.10.2002 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.01.2023. Під час перебування у шлюбі сторони придбали майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а саме: земельну ділянку площею 0,0644 га, кадастровий номер 6125282500:01:001:0412, що розташована в с. Довжанка Тернопільського району Тернопільської області, та квартиру загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 29 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS] . За таких підстав позивач просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0644 га, кадастровий номер 6125282500:01:001:0412, що розташована в с. Довжанка Тернопільського району Тернопільської області, та на 1/2 частку квартири загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 29 кв. м, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 15.05.2023 позовна заява залишена без руху та позивачеві наданий строк для усунення недоліків позовної заяви. 23.05.2023 представник позивача усунула недоліки позовної заяви. 08.06.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 27.07.2023 та наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи. 03.07.2023 засобами поштового зв`язку до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшов відзив відповідача [PERSON] , у якому відповідач вказала про наявність підстав для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Так, відповідач не заперечувала, що під час перебування у шлюбі сторони придбали спірне майно, а також те, що таке майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Разом з тим зазначила, що сторони досягли взаємної згоди щодо поділу спірного майна в позасудовому порядку, відтак позов є безпідставним. 27.07.2023 підготовче засідання не відбувалось у зв`язку з перебуванням головуючої судді Марциновської І.В. у нарадчій кімнаті під час розгляду іншої цивільної справи. Підготовче засідання призначено на 30.08.2023. 30.08.2023 підготовче засідання відкладено на 03.10.2023 у зв`язку з волевиявленням сторін укласти мирову угоду. У підготовче засідання 03.10.2023 позивач [PERSON] та його представник адвокат Чапаєва Г.М. не з`явилися. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її та позивача відсутність, позов підтримала та просила позов задовольнити повністю. Також представник позивача просила залишити за позивачем судові витрати за розгляд даної справи. У підготовче засідання 03.10.2023 відповідач [PERSON] та її представник адвокат Худа І.Р. не з`явилися. Представник відповідача подала заяву про розгляд справи без її та відповідача участі, позов визнала повністю та не заперечувала проти задоволення позову. Відповідно до\~ч.\~3,\~4\~ст.\~200\~ЦПК України\~за результатами\~підготовчого провадження\~суд ухвалює\~рішення у\~випадку визнання\~позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому\~ст. 206\~цього Кодексу. Частини 1, 4 ст. 206 ЦПК України визначають, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали цивільної справи, ураховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними зі здійсненням права спільної сумісної власності подружжя, та регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Суд установив, що 03.10.2002 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб. Після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Указане підтверджується відповідною відміткою у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , який виданий на ім`я [PERSON] (а.с. 4-6). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.01.2023 у справі № 607/9327/22 шлюб між сторонами розірваний (а.с. 10-11). Постановою Тернопільського апеляційного суду від 31.03.2023 вказане вище рішення залишене без змін (а.с. 11-13). З інформації, сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 17.01.2023 (а.с. 14), вбачається, що 09.06.2017 за [PERSON] зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,0644 га, кадастровий номер 6125282500:01:001:0412, що розташована в с. Довжанка Тернопільського району Тернопільської області. Також згідно з інформацією, сформованою за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» № 10307593263 від 17.01.2023 (а.с. 15), 26.09.2017 за [PERSON] зареєстроване право власності на квартиру загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 29 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Указане дає підстави дійти висновку, що спірне нерухоме майно придбане та зареєстроване за [PERSON] під час перебування останньої у шлюбі з [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відтак суд вважає доведеним той факт, що земельна ділянка площею 0,0644 га, кадастровий номер 6125282500:01:001:0412, що розташована в с. Довжанка Тернопільського району Тернопільської області, та квартира загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 29 кв. м, розташована за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані на ім`я [PERSON] під час перебування сторін у шлюбі, а тому належать сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягають поділу між ними у рівних частках. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням визнання відповідачем позову, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~142\~ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, враховуючи наявність клопотання представника позивача про покладення судових витрат на позивача, суд не вбачає підстав для вирішення питання про розподіл судових витрат. При цьому суд роз`яснює, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Outcome: approved