Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У квітні 2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] . В обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що між нею та відповідачем 14 грудня 2012 року зареєстровано шлюб. [INFO] народився син - [PERSON] . У червні 2022 року рішенням суду шлюб розірвано. Із 2017 року [PERSON] разом із сином та відповідачем проживали в квартирі [ADDRESS] , яка на той час належала матері відповідача [PERSON] . Після смерті матері відповідача, останній успадкував вищевказану квартиру та в грудні 2019 року зареєстрував місце проживання сина в ній. Після розірвання шлюбу, відповідач змусив [PERSON] разом із сином виселитися із квартири. Після того відповідач змінив замки в квартирі, тому позивач тепер не має можливості потрапити в квартиру. Враховуючи викладене, вважає, що відповідач своїми незаконними діями грубо порушив вимоги чинного законодавства, права та законні інтереси сина. [PERSON] є дитиною з особливими освітніми потребами, та визнаний дитиною-інвалідом віком до 18 років, не може самостійно себе обслуговувати, тому [PERSON] працює асистентом вчителя в інклюзивному класі школи №3 в м. Бровари, в якому навчається син, та допомагає йому в навчанні. Враховуючи викладене, [PERSON] просить усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] та [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Заперечення відповідача 08 червня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого [PERSON] заперечує проти задоволення позову. Вказує, що жодних обставин, які б свідчили про наявність у [PERSON] перешкод для користування квартирою відповідача, у позовній заяві не наведено. Матеріальна допомога відповідача дитині, з квітня 2022 року по грудень 2022 року становила понад 100 000 гривень. Тобто, незважаючи на те, що [PERSON] створює усі умови для життя дитини, систематично матеріально допомагає дитині, що має підтвердження в довідках і квитанціях, позивач все одно стверджує, що у дитини немає належних умов для проживання, і тому вважає необхідним усунути перешкоди в користуванні шляхом вселення в квартиру відповідача. Але, відповідачу відомі дві адреси проживання [PERSON] з їх спільною дитиною, це: 1) [ADDRESS] ; та 2) [ADDRESS] . При цьому, жодних перешкод для дитини у користуванні квартирою [ADDRESS] , відповідач не чинить. Навпаки, саме [PERSON] створює перешкоди для відповідача у спілкуванні з дитиною. Згідно акту № 331 обстеження умов проживання дитини від 06.06.2023, складеного Службою у справах дітей, вбачається, що [PERSON] проживає з матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] в належних житлових умовах. Квартира відповідача є його особистою приватною власністю, так як вона набута відповідачем у порядку спадкування, що свідчить про відсутність прав на дане майно у [PERSON] . При цьому, відповідач не заперечує щодо відвідування, проживання дитини за вказаною адресою та жодних перешкод для цього не чинить. Але, [PERSON] вимагає вселення її разом з дитиною в особисту приватну власність відповідача, хоча у неї, як колишньої дружини, відсутні будь-які права на це майно. [PERSON] та [PERSON] не мають спільного побуту, шлюб між ними розірвано через протилежність поглядів на шлюб та відсутність взаєморозуміння, а тому позовна заява подана [PERSON] фактично переслідує мету втручання в особисте життя [PERSON] і не має нічого спільного із захистом інтересів дитини. З огляду на відсутність створення перешкод з боку відповідача для користування дитиною відповідною квартирою позовні вимоги фактично зводяться до набуття у користування відповідної квартири представником позивача, [PERSON] . Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечували проти вселення дитини. Щодо вселення [PERSON] заперечував, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність таких вимог. Відповідач пояснив, що між сторонами виник сімейний конфлікт, і відповідач забрала свої речі та дитину і покинула квартиру у квітні 2022 року, переселившись до батьків. [PERSON] не забороняв дружині з дитиною проживати в квартирі, вона сама прийняла рішення виїхати ще у квітні 2022 року. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялася належним чином. До початку судового засідання від начальника служби у справах дітей Теплюк Лариси надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника. Обставини справи, що встановлені судом [INFO] народився [PERSON] . Батьком у свідоцтві записаний - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 серпня 2019 року, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , що також підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2022 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади, місце проживання [PERSON] , [INFO] , з 26.12.2019 зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Із медичного висновку №78, виданого Броварською багатопрофільною клінічною лікарнею, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , має діагноз: легка розумова відсталість. Із довідки, виданої 31.10.2022 року Броварським ліцеєм №3 Броварської міської ради Броварського району Київської області, видно, що [PERSON] працює в Броварському ліцеї №3 Броварської міської ради Броварського району Київської області на посаді асистента вчителя в 3-А класі (інклюзивний). До матеріалів справи долучено копії квитанцій про сплату [PERSON] занять [PERSON] з логопедом, педагогом, сплату обстежень та сплату відповідачем аліментів. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна видно, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності у розмірі [PERSON] та у розмірі [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна видно, що будинок [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності у розмірі 1/2 [PERSON] та у розмірі 1/2 [PERSON] . Відповідно до листа Служби у справах дітей та акту № 331 обстеження умов проживання дитини від 06.06.2023 року вбачається, що [PERSON] проживає з матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] в належних житлових умовах. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини. Конституція України гарантує як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини друга, четверта статті 3 СК України. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У цій справі спір виник щодо вселення до квартири колишнього члена сім`ї власника квартири (колишньої дружини) та зобов`язання не чинити їй та дитині перешкоди у користуванні квартирою. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо застосування норм права щодо припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла. Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків, що аналіз норм статей 150, 156, 162 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 Конвенції про права дитини). У принципі 2 Декларації прав дитини проголошено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. З огляду на аналіз зазначених норм та практику Європейського суду з прав людини, у рішеннях стосовно дітей їхні найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. До суду не надано доказів вчинення відповідачем перешкод у користуванні житлом неповнолітньому сину [PERSON] , проте встановивши, що [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , та власником квартири за адресою: [ADDRESS] , малолітній [PERSON] був вселений та зареєстрований у вище зазначену квартиру у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині усунення перешкод [PERSON] з боку [PERSON] у користуванні квартирою шляхом вселення туди [PERSON] . Щодо позовних вимог [PERSON] про її вселення у квартиру та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, суд приходить до таких висновків. З огляду на вищенаведені положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, у цій справі необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності відповідача та захистом права позивача як колишнього члена сім`ї на користування квартирою, яка перестала користуватися нею після припинення шлюбних відносин з відповідачем. З пояснень сторін встановлено, що квартира належить на праві власності відповідачу, яка набута ним у порядку спадкування, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.08.2019 року, а 26.12.2019 року зареєстроване місце проживання дитини [PERSON] у вказаній квартири. Доводи позивача про вселення до спірної квартири у 2017 року не підтверджені ніякими доказами, при цьому відповідач повідомив про те, що подружжя вселилось до спірної квартири після того як зробили ремонт, тобто вкінці 2021 року. Отже, відповідач вселилась до спірної квартири у зв`язку з перебуванням у шлюбі з позивачем. З Акту № 331 від 06.06.2023 року обстеження умов проживання дитини встановлено, що «Зі слів матері ( [PERSON] ) за даною адресою ( [ADDRESS] ), вона разом із сином проживають з квітня 2022 року». Факт непроживання позивача у спірній квартирі з квітня 2022 року підтвердив і відповідач. З позовом про вселення позивач звернулась до суду у квітні 2023 року. До суду не надано жодних доказів на підтвердження вчинення відповідачем перешкод у користуванні квартирою чи існування інших поважних причин не проживання позивача у спірній квартирі. Відтак, відповідно до положень частини 2 статті 405 ЦК України позивач втратила право на користування спірним житлом у зв`язку з її відсутністю у спірній квартирі без поважних причин понад один рік. Для оцінки правомірності втручання у право [PERSON] на користування квартирою та право власника квартири [PERSON] на здійснення права власності, суд бере до уваги встановлені конкретні обставини справи та оцінює законність втручання; легітимну мету (виправданість втручання загальним інтересом); дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Судом встановлено, що місце проживання позивача зареєстроване у квартирі [ADDRESS] . Ця квартира належить позивачу на праві приватної власності з 2010 року. З квітня 2022 року позивач разом з дитиною проживає у будинку батьків за адресою: [ADDRESS] , де створені належні умови проживання для дитини. [PERSON] не надала належних доказів та не довела, що неможливість користування спірною квартирою, яка на праві власності належить [PERSON] , становить для неї індивідуальний та надмірний тягар, у неї відсутнє інше житло, квартира була єдиним її та дитини житлом, вона не має можливості наймати житло, а її потреба разом з дитиною у користуванні квартирою, якою вона користувалася у зв`язку з укладенням шлюбу з відповідачем, зумовлена гострою соціальною необхідністю. У даній справі інтереси [PERSON] , як власників житла та користувача цього житла, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї [PERSON] , в якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка, забезпечена іншим житловим приміщенням. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом вселення туди [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: partial