Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

представник позивачки звернулася до суду з даним позовом, в якому уточнивши позовні вимоги, просила визнати [PERSON] , [INFO] , в особі законного представника [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що відповідно до акту депутата Бучанської міської ради про встановлення факту фактичного місця проживання від 19 липня 2022 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] внаслідок розірвання шлюбу і припиненням сімейних стосунків з [PERSON] , відповідачка та її малолітній син з 2016 року не проживають, в зв`язку з чим [PERSON] , 2015 року народження, втратив право користування нею. В суді представник позивачки просила задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Відповідачка в суді пояснила, що зареєструвала шлюб з [PERSON] в 2009 році. В 2015 році в них народився син - [PERSON] . У спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] проживала з моменту реєстрації шлюбу до досягненню дитиною 9-ти місяців. Потім їй довелося переїхати на орендовану квартиру в м. Вишгороді Київської області, оскільки в спірній квартирі проживало багато осіб, в зв`язку з чим неодноразово виникали сварки. У 2020 році вона розірвала шлюб з [PERSON] та того ж року уклала новий шлюб з [PERSON] , від якого в них народилася дитина. Після реєстрації шлюбу зареєструвала своє місце проживання у квартирі теперішнього чоловіка та його батьків, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та проживає там разом з дітьми. Також зазначила, що [PERSON] є інвалідом з дитинства, потребує її догляду і піклування, та зареєстрований в квартирі рідного батька, зареєструвати дитину в квартирі теперішнього чоловіка вона не може, оскільки батько [PERSON] (співвласник квартири) дозволу на це не надає. В зв`язку з викладеним просила відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради просила в позові відмовити, оскільки задоволення позову призведе до порушення прав та інтересів малолітньої дитини. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 листопада 2011 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. Зазначене підтверджується витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» №32322499 від 05 грудня 2011 року. Згідно копії актового запису про народження №11 від 10 квітня 2015 року, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Отже, батько малолітнього [PERSON] - [PERSON] , є співвласником вказаної квартири. Згідно акту Бучанської міської ради про встановлення факту фактичного місця проживання від 19 липня 2022 року, в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані такі особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту депутата Бучанської міської ради про встановлення факту фактичного місця проживання від 26 травня 2023 року, [PERSON] проживає разом з [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , 2015 року народження, не проживає у вказаній квартирі з 2016 року. З матеріалів справи та пояснень відповідачки встановлено, що вона з [PERSON] (третьою собою по справі) перебувала в зареєстрованому шлюбі з 2009 року по 2020 рік. 29 березня 2015 року від вказаного шлюбу народився [PERSON] , який після народження проживав та на законних підставах зареєстрований в квартирі [ADDRESS] за місцем проживання свого батька [PERSON] , який є її співвласником. Внаслідок погіршення відносин відповідачка разом з малолітньою дитиною (на той час 9 місяців з моменту народження) була змушена переїхати разом з дитиною на орендовану квартиру, яку вона винаймала. В 2020 році відповідачка вдруге уклала шлюб, від якого має ще одну дитину. На даний час її місце проживання зареєстровано в квартирі чоловіка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та який є співвласником вказаної квартири разом зі своїм батьком. Разом з тим, батько теперішнього чоловіка не дає згоду на реєстрацію місця проживання малолітнього [PERSON] у вказаній квартирі. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 176 СК України, батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зі справи та пояснень відповідачки судом встановлено, що малолітній [PERSON] після народження на законних підставах зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , 1/6 частина якої належить його батьку [PERSON] . Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Також у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18 міститься висновок, що малолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Статтею 7 СК України, частиною першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Судом встановлено, що [PERSON] самостійно не може забезпечити дитину (яка, до того ж згідно її тверджень, є інвалідом) належним житлом та здійснити її реєстрацію за місцем фактичного проживання і цей обов`язок не можна перекласти на власників квартири, в якій вона проживає разом з дитиною. Суд доходить висновку, що за вказаних умов, обставин та виниклих правовідносин, які склалися між сторонами, малолітня дитина відсутня у спірній квартирі вимушено, а відтак за нею зберігається право на користування спірним житловим приміщенням за законно зареєстрованим місцем проживання, співвласником якого є її батько. Сам тільки факт згоди [PERSON] на зняття малолітнього [PERSON] з реєстрації місця проживання підставою для задоволення позову бути не може і вказаним вимогам Закону не відповідає. До того ж, згода уповноваженої Служби у справах дітей та сім`ї, як органу опіки та піклування на визнання малолітньої дитини такої, що втратила право користування житловим приміщенням, згідно ст. 19 СК України, в справі відсутня. Таким чином, підстав для застосування вимог ст. 405 ЦК України до спірних правовідносин в цій справі і для задоволення позову, суд не вбачає. Відтак, позов на вимогах Закону не ґрунтується та задоволенню не підлягає, оскільки може призвести до порушення прав та інтересів малолітньої дитини, що в даній справі переважають над інтересами батьків та інших співвласників спірної квартири. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed