Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що після розірвання шлюбу з [PERSON] їхній неповнолітній син перебуває на його утриманні та він самостійно його виховує. Встановлення вищевказаного факту йому необхідно з метою захисту прав та інтересів дитини, а також для отримання права на відстрочку від мобілізації. В судове засідання представник заявника не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, заяву підтримала та просила її задовольнити. Заінтересовані особи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи та не повідомили про причини неявки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала показання, що вона є сусідкою заявника. Їй відомо, що [PERSON] сам виховує сина починаючи з того часу, як останньому виповнилось чотири роки. Про колишню дружину заявника їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду дала показання, що вона колись займалась репетиторством із сином заявника. Їй відомо, що [PERSON] сам виховує сина, останній про матір ніколи нічого не розповідав. Суд, вислухавши показання свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити. Судом встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Новоселицького районного суду від 13.07.2015 року шлюб між останніми був розірваний. Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно із ч.ч.1, 2 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 зроблено висновок, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Зі змісту статті 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту має бути зазначено причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, тобто факт, що має юридичне значення, за загальним правилом має бути посвідчений документом, і лише при неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, він може бути встановленим у судовому порядку. Частиною 3 статті 160 Сімейного кодексу України встановлено, що у випадку, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. При цьому чинним законодавством не передбачено посвідчення факту того, що дитина проживає саме з матір`ю чи батьком, окремим документом: зокрема і тому, що даний факт може бути мінливим, оскільки дитина, яка досягла чотирнадцяти років, вправі визначати своє місце проживання хоч щоденно. Заявник повідомив, що метою встановлення факту того, що він самостійно виховує неповнолітнього сина, є право на отримання відстрочки від мобілізації. Відповідно до положень пункту 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Системний аналіз зазначених норм свідчить, що передбачене п.5 ч.1 ст.23 вищевказаного Закону звільнення від призову на військову службу під час мобілізації стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. За таких обставин до категорії «чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років» відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо. В той же час в судовому засіданні не встановлено обставин, які б свідчили, що мати неповнолітньої дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки щодо дитини чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини. Таким чином, твердження заявника про існування юридичного факту, що він є батьком, який самостійно виховує дитину, не знайшли свого підтвердження під часу судового розгляду, а тому вимоги заявника є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. На підставі ст.293, 315 ЦПК України,

Outcome: dismissed