Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

26.06.2023 року\~ [PERSON] через свого представника, адвоката Трофимову Г.М., звернувся до суду у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] ,\~ з позовом до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України. В обґрунтування позову представник позивача указує, що 25.07.2022 року [PERSON] , перебуваючи із сім`єю за місцем свого мешкання, в м.Красногорівка Покровського району Донецької області, потрапили під ракетний обстріл. В їх будинок влучила ракета, внаслідок чого будинок був повністю знищений. Від отриманих тяжких травм дружина позивача, [PERSON] , [INFO] , загинула. Відповідно до довідки про причину смерті, причиною травми стала «сполучна мінно-вибухова травма голови, тулуба та кінцівок». Донька позивача [PERSON] [INFO] , отримала поранення відкриту рану нижньої частини спини та таза, відкриту рану гомілки. Сам позивач внаслідок вибуху отримав відкритий вогнепальний перелом виросків правої стегнової кістки, відкритий вогнепальний перелом правої малогомілкової кістки, множинні вогнепальні рани тулуба та нижніх кінцівок, акубаротравму; позивачеві зроблено операцію. Крім того, як зазначає представник позивача, позивач неодноразово проходив лікування та реабілітацію. В результаті отриманої мінно-вибухової травми та пошкодження ноги [PERSON] призначено ІІ групу інвалідності. В подальшому необхідне протезування колінного суглобу. Представник позивача указує, що те, що довелося пережити [PERSON] та його сім`ї важко оцінити, а травми, отримані ним та дитиною, та шок будуть супроводжувати їх все життя. Біль від втрати близької людини матері та дружини важко буде пережити; дитину доводиться водити до психолога. Такими діями відповідача порушено права та свободи позивача та його малолітньої дитини, оскільки вони втратили єдине житло, втратири дружину та матір, отримали поранення. Позивач вимушений був виїхати зі свого дому та знову налагоджувати побут, орендувати квартиру. Внаслідок збройної агресії рф проти України [PERSON] та його доньці спричинена моральна шкода, що виразилася в істотному порушенні їх конституційних прав. Так, останні, побоюючись за власне життя та здоров`я, були змущшені двічі переміститися на іншу територію України, внаслідок чого змінився усталений для них спосіб життя. Указані обставини спричинили виникнення у [PERSON] та його доньки [PERSON] почуття безпорадності та розчарування, які вони відчувають впродовж тривалого часу, оскільки позбавлені можливості скористатися належним їм житлом, працювати за місцем своєї роботи та здобувати освіту у навчальнихї закладах за місцем свого постійного проживання. З урахуванням викладених обставин позивач вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому та його дитині завдана моральна шкода, яку позивач загалом оцінює у 7\~000\~000,00 грн. Вказну суму позивач просить стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації на його користь. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2023 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження та призначено цивільну справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Представник позивача, адвокат Трофимова Г.МС., яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відео конференції 04.09.2023 року, підтримала позов, просила задовольнити. Відповідач у судове засідання двічі поспіль не з`явився. Про розгляд справи повідомлений шляхом оголошення на сайті суду. Відзиву на позов суду не надав. Суд, з`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Загальновідомими та такими, що у відповідності до частини 3 ст.82 ЦПК України не потребують доказування, є обставини того, що збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення збройними силами російської федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням російської федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до\~Угоди між Україною і російською федерацією про статус та умови перебування чорноморського флоту російської федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації, озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ збройних сил російської федерації. Задіяння регулярних збройних сил російської федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)". Четверта фаза збройної агресії розпочалася 24 лютого 2022 року повномасштабним вторгненням агресора на суверенну територію України. Станом на 07.09.2023 Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку РФ, яку остання здійснює. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Судом установлено, що внаслідок збройної агресії, а саме, ракетного удару 25.07.2022 року, позивач втратив дружину [PERSON] , [INFO] , яка загинула внаслідок сполучної мінно-вибухової травми голови, тулуба та кінцівок в м. Красногорівка Покровського району Донецької області. В результаті ракетного обстрілу [INFO] позивачеві [PERSON] завдано відкритий вогнепальний перелом виросків правої стегнової кістки, відкритий вогнепальний перелом правої малогомілкової кістки, множинні вогнепальні рани тулуба та нижніх кінцівок, акубаротравму; позивачеві зроблено операцію. Внаслідок завданих ушкоджень [PERSON] отримав інвалідність ІІ групи та згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією №735159 потребує лікування у травматолога. Також встановлено, що позивач [PERSON] має малолітню доньку [PERSON] [INFO] , яка внаслідок збройної агресії рф отримала відкриту рану нижньої частини спини та таза, відкриту рану гомілки та множинні відкриті рани стінки грудної клітки, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого №10796, виданого КП «РМЦРЗ» ДОР. Згідно зі статтею 2 ЦПК України, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Згідно з частиною 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Приписами ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає,\~окрім\~іншого,\~у\~душевних\~стражданнях,\~яких\~фізична\~особа зазнала\~у\~зв`язку\~з\~протиправною\~поведінкою щодо\~неї\~самої,\~членів\~її\~сім`ї\~чи\~близьких\~родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. (ч.2 ст.23 ЦК України) Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 7\~000\~000грн., представник позивача зазначила, що внаслідок збройної агресії рф проти України [PERSON] та його доньці спричинена моральна шкода, що виразилась в істотному порушенні їх конституційних прав. Так, останні, побоюючись за власне життя та здоров`я, були змушені двічі переміститися на іншу територію України, внаслідок чого змінився усталений для них спосіб життя. Указані обставини спричинили виникнення у [PERSON] та його доньки [PERSON] почуття безпорадності та розчарування, які вони відчувають впродовж тривалого часу, оскільки позбавлені можливості скористатися належним їм житлом, працювати за місцем своєї роботи та здобувати освіту у навчальнихї закладах за місцем свого постійного проживання. Крім того, встановлено, що позивач [PERSON] та його малолітня донька отримали травмування внаслідок ракетного обсткрілу з боку збройних сил російської федерації; [PERSON] через ушкодження отримав інфалідність другої групи і потребує подальшого лікування. Позивач [PERSON] і його донька внаслідок ракетного обстрілу втратили дружину і матір. З урахуванням наведенного, суд вважає, що [PERSON] і його донці [PERSON] внаслідок збройної агресії рф завдана моральна шкода. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею жодної з цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31). У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, шо обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Отже, з наведеного можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин, є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що Верховна Рада України, виходячи з того, що відповідно до пунктів «a», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування російською федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол 1), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії російської федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації; відзначаючи, що дії російської федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. Російська федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія рф проти України є серйозним порушенням рф своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії рф) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При розгляду даної справи суд враховує, що у даній справі [PERSON] , діючи у власних інтересах і в інтересах малолітньої доньки [PERSON] , 2017 року народження, звернувся до суду з позовом до рф про відшкодування шкоди, завданої у зв`язку з загибеллю їх дружини і матері; завданням ушкодженню здоров`я внаслідок збройної агресії рф на території України. Додатково суд враховує, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України). Тобто суд виходить з того, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й рф, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Вирішуючи питання про розмір завданої позивачеві [PERSON] моральної шкоди, який звернувся в своїх інтересах і інтересах малолітньої доньки [PERSON] , суд виходить із того, що на даний час не існує будь-якого сталого алгоритму визначення розміру моральної шкоди. Проте, а виходячи з характеру протиправних дій і їх наслідків для позивача, оцінюючи усі чинники завданої моральної шкоди, виходячи із морально-правових норм справедливості, розумності й добросовісності, суд приходить до висновку, що з російської федерації на користь [PERSON] слід стягнути 5\~000\~000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 13 420 грн. 00 коп.

Outcome: partial