Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-21 00:00:00

Рух справи 30.08.2022 до Солом`янського районного суду, через систему «Електронний суд», надійшла позовна заява, за підписом представника позивача - адвоката Морозова М.В. (діє на підставі ордеру), в якій він просить суд встановити такий порядок користування спірною квартирою [ADDRESS] : - виділити в користування [PERSON] кімнату площею - 18,3 кв.м. з балконом - 1,05 кв.м., що не перевищує його частці в праві власності на квартиру; - виділити в користування [PERSON] кімнату площею - 13,10 кв.м.; - виділити в користування [PERSON] кімнату площею 12,6 кв.м. з вбудованою шафою - 0,4 к.вм.; - в спільному користуванні співвласників квартири залишити кухню площею - 8,5 кв.м., ванну кімнату - 2,8 кв.м., вбиральню - 1,4 кв.м., коридор - 10,4 кв.м.; - стягнути з відповідача судові витрати у вигляді сплати за послуги адвоката у розмірі 6 000,00 грн та судового збору у розмірі 992,40 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 05.09.2022. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Відповідь на такий запит надійшла до суду 15.02.2023. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17.02.2022 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що він є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.02.2005. Решта частина вказаної квартири, на підставі того ж самого свідоцтва, належить на праві власності відповідачам. Вказує, що згідно з технічним паспортом, жила площа квартири складає 43,8 кв.м., а саме: три кімнати по 13,10 кв.м., 12,6 кв.м. та 18,10 кв.м. відповідно, кухня - 8,5 кв.м., ванна кімната - 2,8 кв.м., вбиральня - 1,4 кв.м., коридор - 10,40 кв.м., вбудована шафа - 0,4 кв.м., балкон 1,05 кв.м; кімнати в квартирі ізольовані. Також, позивач зауважує, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23.06.2021 у справі № 760/26784/20 зобов`язано [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] . Позивач звертає увагу на те, що відповідач скориставшись відсутністю позивача, здає в піднайм всю квартиру від свого імені без згоди на це решти співвласників, а кошти присвоює собі. Враховуючи відсутність встановленого порядку користування квартирою, а також неможливість вирішення спору в досудовому порядку, просить захистити порушені права та майнові інтереси, ухваливши рішення про задоволення позовних вимог. Щодо правової позиції відповідача Відзив на позовну заяву не надійшов. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичних осіб - відповідачів. З відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА вбачається, що з відповідач ( [PERSON] ) з 08.12.1988 по т.ч. зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25). Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV громадянин України …> зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. …> За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом. Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідачі кореспонденцію суду не отримали, а лист повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 50). Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, 12.04.2023 суд зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (а.с. 51, https://sl.ki.court.gov.ua/sud2609/gromadyanam/111/1408984/). Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Разом з тим, суд враховує, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Зі змісту копії паспорта позивача вбачається, що він зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 18.02.1993 року (а.с. 17-18). Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання вбачається, що третя особа у справі ( [PERSON] ) зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 21.03.2002 (а.с. 19-20). З наданого на запит суду витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] вбачається, що за такою зареєстровані (а.с. 42): -[PERSON] , [INFO] , з 08.12.1988; -[PERSON] , [INFO] , з 18.08.1993; -[PERSON] , [INFO] , щ 21.03.2002. До позовної заяви долучено копію рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23.06.2021 у справі № 760/26784/20 яким: [PERSON] та [PERSON] зобов`язано не чинити перешкод [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] (а.с. 11-13); вселено [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . У мотивувальній частині такого рішення (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98126068), зокрема, зазначено, що: «судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 лютого 2005 року (а.с. 11). Згідно технічного плану спірна квартира складається з трьох кімнат жилою площею 43,8 кв.м, у тому числі: 1-а кімната - 13,10 кв. метри; 2-а кімната - 12,60 кв. метри; 3-а кімната - 18,10 кв.м.; кухні площею 8,5 кв. метри; ванної кімнати - 2,8 кв. метри; вбиральні - 1,4 кв. метри; коридору - 10,40 кв. метри; вбудованої шафи - 0,4 кв.м. Кватира обладнана балконом - 1,05 кв. метри (а.с. 12-13)». Разом з тим, суд звертає увагу на те, що до позову, що наразі є предметом розгляду, ні правовстановлюючих документів на спірну квартиру, ні технічного плану такої квартири не додано. У позові вказується, що: «певні докази, а саме свідоцтво про право власності на спірну квартиру, технічний паспорт квартири не може бути мною подано до суду разом із позовною заявою, адже вони знаходяться у Відповідача в оригіналі, а також у вигляді засвідчених копій у матеріалах цивільної справи №760/26784/20від 23.06.2021 року (суддя Українець В.В.) за позовом Відповідача про вселення та встановлення порядку користування жилим приміщенням». Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Для захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, особа може використовувати вимоги про: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений не тільки договором або законом, але й судом у визначених законом випадках (частина друга статті 16 ЦК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, та призводить до їх відновлення. За ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ЦК України). Згідно з ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.09.2022 у справі № 752/7435/20 /провадження № 61-19110св21/). Відповідно до ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Вирішуючи спір, суд виділяє в користування сторонам спору частини житлового приміщення, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти у незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (див. постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.09.2022 у справі № 752/7435/20 /провадження № 61-19110св21/, від 08.09.2021 у справі № 761/44705/19 /провадження № 61-10474св21/, від 22.07.2022 у справі № 344/698/18 /провадження № 61-9984св21/). Водночас, суд звертає увагу на те, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд наголошує на тому, що згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. Позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Суд не може вчиняти активних дій, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності та неупередженості суду, відображеній, зокрема, у п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.09.2023 у справі № 465/4873/20, провадження № 61-6627св23). Суд критично ставиться до посилань позивача на те, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру та технічний паспорт квартири не могли бути ним подані до суду разом із позовною заявою, оскільки вони знаходяться в оригіналі у відповідача, а також у вигляді засвідчених копій у матеріалах цивільної справи № 760/26784/20 від 23.06.2021. Так, вбачається, що позивач, зокрема, не був позбавлений можливості зробити копії відповідних документів ознайомившись з матеріалами справи № 760/26784/20 та долучити їх до позову у справі, що наразі є предметом розгляду. Частиною 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наразі, на підставі наявних в матеріалах справі доказів суд позбавлений можливості встановити обставини, наведені позивачем в позові, в т.ч. щодо розміру часток сторін у праві власності на спірну квартиру а також технічної характеристик спірної квартири, - достатніх та допустимих доказів на підтвердження відповідних обставин позивачем до суду не надано. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України). Суд наголошує, що обставини, на які посилається позивач в своїй позовній заяві не знайшли підтвердження в матеріалах справи, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Окрім того, суд звертає увагу на неналежний суб`єктний склад у даній справі, оскільки вказуючи про належність [PERSON] частки в спірній квартирі та ставлячи як одну з вимог позову питання про виділ [PERSON] кімнати в спірній квартирі, позивач вказав [PERSON] в якості третьої особи у справі. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.09.2022 у справі № 752/7435/20 (провадження № 61-19110св21): «Оскільки співвласники майна, що належить їм на праві часткової власності наділяються правомочностями володіння, користування та розпорядження майном, то у спорі за позовом щодо встановлення порядку користування квартирою учасниками спірних матеріальних правовідносин є усі її співвласники. Спір стосується прав та обов`язків і [PERSON] , який як суб`єкт спірного матеріального правовідношення має бути відповідачем у цій справі, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд може вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть». З огляду на все наведене в сукупності суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. Враховуючи, що судом у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача покладаються на нього ж. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed