Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФРІДОМ ФІНАНС УКРАЇНА», в якому просила суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФРІДОМ ФІНАНС УКРАЇНА» на її користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, у сумі 129 630, 23 грн. та середньоденний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 02.12.2022 року по день винесення судом рішення у справі за цією позовною заявою, виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 3 303,89 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 01.04.2021 року по 02.12.2022 року позивач перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «ФРІДОМ ФІНАНС УКРАЇНА» та займала посаду головного бухгалтера вказаного підприємства, про що свідчать відповідні записи у її трудовій книжці серії [NUMBER] . Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, з сторони останнього була нарахована, але не виплачена їй заробітна плата у розмірі 129630,23 грн., що підтверджується довідкою відповідача від 02.12.2022 року б/н. 02.12.2022 року позивача звільнено з роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ФРІДОМ ФІНАНС УКРАЇНА», про що свідчить наказ Генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ФРІДОМ ФІНАНС УКРАЇНА» № 53/К від 02.12.2022 року. Крім того, позивач зазначає, що попередньо зверталася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення вищевказаної нарахованої відповідачем, але не виплаченої їй заробітної плати, у порядку наказного провадження, враховуючи положення статті 161 Цивільного процесуального кодексу України. Так, згідно з наказом Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.12.2022 року у справі № 369/13028/22 судом вирішено стягнути з відповідача заборгованість по стягненню нарахованої, але не виплаченої мені заробітної плати у розмірі 129 630,23 грн. Проте, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.03.2023 року у справі № 369/13028/22 вищевказаний судовий наказ скасовано за заявою відповідача. Позивач зазначала, що ухвалюючи своє рішення про скасування свого наказу суд зазначив, що 07.03.2023 року до суду надійшла заява представника боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «ФРІДОМ ФІНАНС УКРАЇНА» про скасування вказаного судового наказу, яка мотивована тим, що вимоги щодо стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, є повністю необґрунтованими та безпідставними, оскільки має місце спір про право отримання заявленої суми, що унеможливлює вирішення питання про її стягнення у наказному провадженні. Згідно з довідкою відповідача про заробітну плату від 02.12.2022 року б/н з 01.01.2022 по 02.12.2022 року заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ФРІДОМ ФІНАНС УКРАЇНА» складала: за жовтень 2022 - 70 607, 08 грн.; за листопад 2022 - 54 940, 91 грн. Кількість робочих днів у жовтні 2022 року складало 21 робочий день, у листопаді 2022 року - 22 робочих дні. Проте у листопаді позивач вказує, що перебувала на лікарняному та фактично відпрацювала 17 робочих днів, що підтверджується довідкою Відповідача про заборгованість із заробітної плати від 02.12.2022 року б/н. Враховуючи вищевикладене, нижче наведений розрахунок середньоденної заробітної плати позивача: 125547,99 грн. (70607, 08 грн. (заробітна плата за жовтень 2022) +54940, 91 грн. (заробітна плата за листопад 2022))/38 = 3303,89 грн. Крім іншого, [PERSON] зазначила, що станом на день звернення до суду з цією позовною заявою вона не перебуває у трудових відносинах з іншим (іншими) роботодавцем (роботодавцями), не здійснює будь-яку іншу оплачувану роботу. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.04.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Копія Ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.04.2023 року та примірник позовної заяви з додатками направлялися на адресу відповідача. 31.05.2023 року представником відповідача зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що з вимогами позивача відповідач не погоджується, вказував, що висновки, що містяться в ній, не витримують жодної критики, є надуманими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, носять під собою мету введення суду в оману, в зв`язку з чим позов [PERSON] не підлягає задоволенню виходячи із доводів наведених у відзиві. На підставі наведеного просив суд винести рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Представник відповідача разом із відзивом також подав клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, відповідно до якого просив суд розглядати цивільну справу № 369/5991/23 у порядку загального провадження, для правильного врегулювання спору з повідомленням (викликом) сторін по справі. 14.06.2023 року позивачем через канцелярію суду зареєстровано відповідь на відзив, в якому остання зазначила, що до спірних правовідносин які виникли між нею та відповідачем, стосовно не виплати заробітної плати у день звільнення з роботи у відповідача, не підлягає застосування положення рішення та Закону України «Про санкції», оскільки вказані нормативно-правові акти не регулюють трудові відносини, зокрема відносини між працівником та роботодавцем з питань нарахування та виплати заробітної плати, порівняно з діючими загальними нормами трудового законодавства. Просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 28.06.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено у задоволенні клопотання представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФРІДОМ ФІНАНС УКРАЇНА» - адвоката Шаповалова В.М. про розгляд справи № 369/5991/23 в порядку загального позовного провадження - відмовити. 11.07.2023 року представником відповідача через канцелярію суду зареєстровано заперечення на відповідь на відзив, в якому останній зазначив, що з наявних в матеріалах справи документів, що надані відповідачем до суду, останнім здійснювалися заходи щодо виконання своїх зобов`язань, встановлених трудовим законодавством України, але в той же час, через застосовані санкційні обмеження, відповідно до Закону України «Про санкції» здійснити виплату заробітної плати не є можливим, через відмову банківських установ у виконання ініційованих відповідачем розрахункових документів. Вказував, що винесення судом рішення про задоволення позовних вимог позивача не буде виконане третіми особами в зв`язку з відсутністю технічних можливостей та законодавчих підстав, а таке рішення не ґрунтуватиметься на підставі чинних нормативно-правових та підзаконних актів України. На підставі вище наведеного, представник відповідача просив суд у задоволенні позовних вимог позивача відмовити. 13.07.2023 року представником відповідача через канцелярію суду було зареєстровано додаткові пояснення у справі, у яких останній зазначив, що просить звернути увагу суду та долучити до матеріалів справи акт ЦМУ Державної служби з питань праці № Ц/КВ/15088/15 від 06.07.2023 року припис ЦМУ Державної служби з питань праці № Ц/КВ/15088/15/П від 06.07.2023 року, згідно яких державним регулятором, на підставі проведеної перевірки, встановлено факт наявності заборгованості відповідача перед його працівниками, який склався з незалежних від відповідача обставин, в зв`язку із чим, по зазначеній ситуації контролюючим органом вина відповідача не встановлена. Але разом з тим, відповідача на підставі припису зобов`язано здійснити повне погашення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам Товариства з моменту припинення/скасування обставин, які є реальною перешкодою. На підставі зазначених у поясненнях доводах просив суд у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі. 26.07.2023 позивачем через канцелярію суду зареєстровано додаткові пояснення у справі, у яких остання зазначила, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відмова у виконанні рішення суду, що набрало законної сили є самовільною та незаконною. Крім того, позивач зазначила, що з усіма іншими доводами та міркуваннями представника відповідача, викладених у запереченнях вона не погоджується, враховуючи зміст його доводів, пояснень, обґрунтувань та висновків, які містяться у позовній заяві та у відповіді на відзив. Просила суд її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що у період з 01.04.2021 року по 02.12.2022 року позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «ФРІДОМ ФІНАНС УКРАЇНА» та займала посаду головного бухгалтера вказаного підприємства, про що свідчать відповідні записи у ї трудовій книжці серії [NUMBER] . Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, з сторони останнього була нарахована, але не виплачена їй заробітна плата у розмірі 129630,23 грн., що підтверджується довідкою відповідача від 02.12.2022 року б/н. 02.12.2022 року позивача звільнено з роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ФРІДОМ ФІНАНС УКРАЇНА», про що свідчить наказ Генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ФРІДОМ ФІНАНС УКРАЇНА» № 53/К від 02.12.2022 року. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини шостої тієї ж статті своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Крім того, судом враховується, що згідно із підпунктом 164.2.1 п. 164.2 ст.164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Відповідно до підпункту 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати. Статтею 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. У суду відсутні будь-які відомості щодо погашення заборгованості перед позивачем із заробітної плати станом на момент винесення рішення. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Судом береться за основу довідка відповідача про заробітну плату від 02.12.2022 року б/н, згідно якої з 01.01.2022 року по 02.12.2022 року заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ФРІДОМ ФІНАНС УКРАЇНА» складала: за жовтень 2022 - 70 607, 08 грн.; за листопад 2022 - 54 940, 91 грн. Кількість робочих днів у жовтні 2022 року складало 21 робочий день, у листопаді 2022 року - 22 робочих дні. Кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у листопаді становить - 17, що підтверджується довідкою відповідача про заборгованість із заробітної плати від 02.12.2022 року б/н. Отже, середньоденний заробіток позивача становить 125547,99 грн. (70607, 08 грн. (заробітна плата за жовтень 2022) +54940, 91 грн. (заробітна плата за листопад 2022))/38 = 3303,89 грн. Виходячи з викладеного вище, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати задовольнити з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів. Суд вважає за необхідне зазначити, що не бере до уваги аргументи сторони відповідача про те, що у задоволенні позову слід відмовити на тій підставі, що через застосовані санкційні обмеження до Товариства, відповідно до Закону України «Про санкції» здійснити виплату заробітної плати позивачу не є можливим, а також не бере до уваги надані стороною відповідача акти ЦМУ Державної служби з питань праці на тій підставі, що відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Норми Конституції України є нормами прямої дії суд при розгляді справи має оцінювати зміст нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що гіпотетичні припущення відповідача щодо неможливості виконання рішення суду в майбутньому, не можуть бути підставою для порушення норм основного закону України та відповідно порушення прав позивача, які визначені чинним законодавством України. Щодо вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке. Згідно практики, викладеної п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Частиною першою та другою ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Суд не погоджується з розрахунком позивача, що середній заробіток має бути стягнутий за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки законодавцем було внесено зміни до ст. 117 КЗпП. Відповідно суд вважає, що середній заробіток має бути стягнутий не більше як за шість місяців затримки розрахунку відповідно до змін, внесених у ст. 117 КЗпП України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року, який набрав чинності 19.07.2022 року. Позивача було звільнено 02.12.2022 року, тобто вже після набрання чинності нових змін. Отже, середній заробіток за період з 03.12.2022 року (наступний день після звільнення) по 03.06.2023 року розраховується, як вже зазначалося вище, за пунктом 8 розділу IV Порядку. Середньоденний заробіток позивача становить 3303,89 грн. Кількість робочих днів за період з 03.12.2023 року по 03.06.2023 року - 123 робочих дні. Відповідно середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2023 року по 03.06.2023 року становить 406378,47 грн., виходячи з розрахунку: 3303,89 грн. * 123 робочих дні = 406378,47 грн. Суд вважає, що невиплата розрахункових коштів при звільненні позивача мала місце з вини роботодавця, оскільки останнім не доведено протилежного. Тому суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити, але частково, та стягнути відповідно до розрахунку, зробленого судом, середній заробіток за період з 03.12.2022 року по 03.06.2023 року становить 406378,47 грн. з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів. Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини у справі, надані суду докази, і перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку судові витрати віднесені за рахунок держави. За подання позову в частині стягнення невиплаченої заробітної плати підлягав сплаті судовий збір розмірі 1073,60 грн. від сплати якого позивача звільнено відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». За подання позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягав сплаті судовий збір розмірі 4063,78 грн. від сплати якого позивача звільнено відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», так як позивач є інвалідом ІІ групи. На підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн. + 4063,78 грн. = 5137,38 грн.

Outcome: partial