Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.04.2021 року розірваний. В шлюбі з відповідачем у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданого Південним районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Дитина проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 001153002 про склад сім`ї від 14 грудня 2021 року, виданої ТОВ «Абонент ХХІ». [PERSON] аліменти на утримання сина не платить добровільно. З вересня 2020 року по даний час відповідач не бачив сина та не прагне з ним спілкуватися, матеріальну допомогу на утримання сина не надає, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не спілкується з сином взагалі, тобто не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства». Дитина не отримувала від батька жодного подарунка на день народження, жодної іграшки. З вересня 2020 року батько не надає жодної матеріальної допомоги. Не цікавиться станом здоров`я, жодного разу разом з дитиною не приходив на прийом до лікаря. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїх обов`язків, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків, наявність яких відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному об`ємі та дала пояснення аналогічні, зазначеним в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що не має наміру відмовлятися від свого сина та бажає брати участь у вихованні дитини. Також зазначив, що він раніше був судимий за крадіжку до умовного терміну, на даний час з літка 2021 року зараз знаходиться під вартою більше 2-х років в Дніпровській установі виконання покарань №4, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 115 КК України. З дитиною також не бачився вже більше двох років і за цей час ніякої допомоги дитині не надавав, за час спільного життя з колишньою дружиною, з дитиною проживав менше року, а потім вони розлучилися і за весь час він тільки кілька разів бачився з дитиною. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради подала до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України надали суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, в судовому засіданні пояснила, що коли її донька одружилася з відповідачем, то він працював, однак через деякий час втратив роботу у зв`язку зі зловживанням алкоголю. Купив машину, але побив її. За час сумісного проживання з її донькою він постійно здійснював фізичне насилля над дружиною та зловживав алкогольними напоями. Після народження дитини відповідач проживав з дитиною близько 9 місяців, але ніякого виховання за цей час не здійснював, грошові кошти на утримання дитини не приносив, а тільки гуляв з нею. Весільну обручку продав, оформив декілька кредитів на дружину на свої власні потреби, після чого покинув дружину та дитину, в зв`язку з чим, дружині необхідно було самостійно гасити всі кредити. Здійснив крадіжку на їхній дачі та у родичів. Перевіривши письмові докази та заслухавши пояснення сторін і свідка, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. В матеріалах справи є копія свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Дитина проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 001153002 про склад сім`ї від 14 грудня 2021 року, виданої ТОВ «Абонент ХХІ» (а.с. 12). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 13.12.2021 року умови проживання задовільні, дитина забезпечена всім необхідним (а.с. 11). Згідно довідки виданої Центром первинної медико-санітарної допомоги №3 від 12 квітня 2022 року при відвідуванні дитини [PERSON] вдома, батька дитини [PERSON] вдома не було, на прийом в дитячу поліклініку батько дитини не з`являвся. Дитиною не опікується (а.с. 18). Відповідно до довідки КНП КМР «МП № 6» від 17 лютого 2022 року при відвідуванні пацієнтки вдома впродовж 2021 року [PERSON] не було жодного разу, на прийом не приходив. Виїхав за межі області у січня 2021 року (у м. Харків), договір не розірвав. Про точне місцезнаходження нічого невідомо, постійно змінював номери телефону (а.с. 17). Виконавчим комітетом Кам`янської міської ради Дніпропетровської області затверджено висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У висновку щодо недоцільності позбавлення батьківських прав зазначено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.04.2021 року розірваний. В шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданого Південним районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Після припинення шлюбних відносин малолітній [PERSON] залишився проживати разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , який повністю перебуває на її утриманні. [PERSON] з вересня 2020 року з сином не спілкується, матеріально не допомагає, не підтримує родинні відносини, ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо його виховання та утримання. Як стало відомо під час розгляду справи в даний час [PERSON] перебуває в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань № 4» за підозрою у скоєнні особливо тяжкого злочину. 03.05.2023 року службою у справах дітей Кам`янської міської ради було направлено лист до даної установи для з`ясування думки [PERSON] щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] . Відповідно до заяви від 25.05.2023 року [PERSON] не згоден з думкою [PERSON] та заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, але не довів та не обґрунтував своє бажання виконувати свої батьківські обов`язки. Питання доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , 2019 року розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Кам`янської міської ради у присутності [PERSON] , яка підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Згідно до пояснень[PERSON] , батько дитини ніякої участі у вихованні дитини на бере, з сином не спілкується, не цікавиться його життям та здоров`ям. У відповідності до ч.1 ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14 років. Відповідно до ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дітей в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. У відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. При цьому відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в пункті 16 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною першою ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 11 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини - батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Положеннями ст.164 СК України передбачено, що однією із підстав для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При цьому, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (ч.ч.5,6 ст.19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Вказаний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19. Тобто судом встановлено, що [PERSON] не виконує своїх батьківських обов`язків без поважних причин, свідомо нехтує ними, ухиляється від виховання дитини, не утримує її, що у відповідності до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення його батьківських прав. Не зважаючи на те, що відповідач не визнає позовні вимоги, він не довів та не обґрунтував яким чином збирається виконувати свої батьківські обов`язки, свою зацікавленість до дитини, своє бажання виконувати свої батьківські обов`язки, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для позбавлення відповідача [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що буде відповідати якнайкращим інтересам дитини. Згідно ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно судового наказу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області №207/203/21 від 02.02.2021 року з відповідача по справі [PERSON] на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 01.02.2021 року до досягнення дитиною повноліття. Так як з відповідача на користь позивача вже стягуються аліменти на утримання дитини, то під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав не приймається рішення про стягнення аліментів на дитину. На підставі викладеного,

Outcome: approved