Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності. 14.04.2023 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Згідно поданої позовної заяви позивач [PERSON] просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на садибний житловий будинок літера А-1 площею 72,2 кв.м. з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Він звернувся до державного реєстратора з метою реєстрації права власності на будинок, який розташований на вказаній земельній ділянці, проте 17.02.2023 року він отримав рішення державного реєстратора про відмову у проведенні реєстраційних дій, оскільки подані документи містять розбіжності. У зв`язку з чим позивач не має можливості зареєструвати право власності на майно, що й стало підставою для звернення до суду. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач - представник Верхньодніпровської міської ради, в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої будь-яких заперечень щодо задоволення позовних вимог не має. Відзив на позовну заяву не надав. Представник третьої особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, КП «Верхньодніпровське БТІ», в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі. Письмові пояснення суду не надав. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.\~55\~Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.\~2\~Закону України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли правовідносини, що виникають із права власності на нерухоме майно.. Способом захисту порушених цивільних прав позивачами визначено визнання права власності на нерухоме майно, з яким погоджується суд. Даний спосіб захисту порушених прав передбачений ст. 16 ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку. Що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю ІІ-ДП № 051517. Також згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.10.2022 року на підставі договору дарування від 15.04.2004 року за позивачем зареєстровано право власності на 11/21 житлового будинку, який розташований за вищевказаною адресою. Раніше, 20 грудня 1976 року, [PERSON] також придбав іншу частину вказаного будинку, а саме 10/21, що підтверджується копією відповідного договору купівлі-продажу. Суд звертає увагу, що вказаний договір містить виправлення, а саме частина виправлена на 10/21. Зазначене виправлення засвідчено нотаріусам. Проте в дублікаті договору купівлі-продажу, який фактично є оригіналом правовстановлюючого документу, зазначена частина. З наданих позивачем документів видно, що вказана помилка у частка домоволодіння виникла ще в рішенні суду від 29.08.1966 року про поділ будинку між колишніми власниками. Пізніше, помилка в судовому рішенні була виправлена відповідною ухвалою суду від 06.02.1974 року. Однак такі неточності потягли за собою розбіжності в документах, які позивач на цей час не можу виправити. 17.02.2023 року державний реєстратор відмовив у реєстрації права власності на спірний житловий будинок через розбіжності в частках, зазначених у правових документах, що підтверджується відповідним рішенням реєстратора. Відповідно до ч. 1 ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 2 ст.\~328\~ЦК України право власності вважається набутим правомірним, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно наданих документів судом встановлено, що [PERSON] за життя придбав у власність за договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріусом 20.12.1976 року 10/21 частин житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Також [PERSON] є власником іншої частини будинку, а саме 11/21 на підставі договору дарування від 15.04.2004 року. Власником земельної ділянки, на якій розташований будинок також є позивач, що підтверджується відповідним державним актом. Отже, судом встановлено, що позивач набув право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] на підставах, не заборонених законом, а тому воно є правомірним. Проте через встановлені судом розбіжності у правовстановлюючих документах, позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності на будинок в цілому у визначений законом спосіб. Відповідно до ст.\~392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки державний реєстратор відмовив позивачу у проведенні реєстраційних дій, а саме у реєстрації права власності, з урахуванням наведених вище доводів та обставин, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню відповідно із обраним позивачем способом захисту порушених прав. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за можливе визнати за позивачем [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Понесені судові витрати покласти на позивача, оскільки суд не вбачає вини відповідача у порушенні прав позивача.

Outcome: approved