Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з Державного підприємства Дрогобицьке лісове господарство на користь [PERSON] , заборгованість за непоставлену лісопродукцію з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних та пені в сумі 130718,50 грн., що складається з: - суми неотовареної попередньої оплати - 59040 грн.; \~суми інфляційних втрат 26697,83 грн.; суми 3 % річних 5274,78 грн., суми пені з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ 39705,89 грн. Позов мотивує тим, що між ним та Державним підприємством Дрогобицьке лісове господарство, код ЄДРПОУ 00992390, з врахуванням вимог ст. 206 ЦК України, було укладено усну домовленість про відпуск йому лісопродукції за попередньою оплатою. Зазначає, що вносив кошти наступними транзакціями: - 05.04.2019 р. - 50 000,00, прибутковий касовий ордер № 594; - 08.04.2019 р. - 9040,00, прибутковий касовий ордер № 607. Згідно Наряду № 392 від 03.04.2019 дану лісопродукцію повинен був отримати до 31.12.2019. Вказує, що Державним Агентством лісових ресурсів України 4 листопада 2022 р. видано наказ № 969 "Про припинення Державного підприємства Дрогобицьке лісове господарство та затвердження складу Комісії з припинення". Пунктом 5 даного Наказу встановлено строк заявлення кредиторами своїх вимог до Державного підприємства Дрогобицьке лісове господарство. Дані обставини змусили позивача звернутись до суду про стягнення з Державного підприємства Дрогобицьке лісове господарство заборгованості за непоставлену лісопродукцію з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних та пені. Ухвалою від 27.12.2022 позовну заяву залишено без руху та надано термін для усунення недоліків позовної заяви. 12.01.2023 від представника позивача надійшло клопотання про залучення до справи співвідповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства „Ліси України. 16.01.2023 від представника позивача надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 28.02.2023. 02.02.2023 від представника відповідача ДП „Дрогобицьке лісове господарство Думич Н.Б. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у позові відмовити, посилаючись на те, що жодних договорів, угод, які були б укладені між позивачем та відповідачем та містили істотні умови щодо зобов`язань відповідача поставити товар - лісопродукцію з визначенням строків виконання таких зобов`язань позивач не надав та таких договорів між позивачем та відповідачем не існує. 14.02.2023 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, заяву про залучення до справи співвідповідача підтримав та просить задоволити. 28.02.2023 від представника відповідача ДП „Дрогобицьке лісове господарство Думич Н.Б. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Ухвалою від 28.02.2023 до участі у справі залучено співвідповідача - Державне спеціалізоване господарське підприємство „Ліси України, розгляд справи відкладено на 20.03.2023. 20.03.2023 від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справ завіреної копії наряду на отримання лісо продукції. 20.03.2023 розгляд справи відкладено на 03.04.2023. 03.04.2023 підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду на 09.05.2023. 09.05.2023 розгляд справи відкладено на 14.06.2023. 13.06.2023 від представника ДП „Дрогобицьке лісове господарство надійшло клопотання, в якому повідомлено суд про припинення ДП „Дрогобицьке лісове господарство з 02.06.2023, про що ЄДРПОУ внесений відповідний запис. 14.06.2023 розгляд справи відкладено на 04.07.2023. 04.07.2023 розгляд справи відкладено на 04.09.2023. 04.07.2023 від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що Державне підприємство "Дрогобицьке лісове господарство" не спростувало факту отримання ним коштів від позивача за лісопродукцію. Окрім того, визнано, що подані ним документи, а саме касовий ордер та наряд на відпуск лісопродукції, видані ним його працівниками. Тобто, ДП "Дрогобицьке лісове господарство" отримало попередню оплату за поставлену лісопродукцію, знало про наявність боргового зобов`язання, проте таке до сих пір не виконане. 01.09.2023 від представника ДСГП „Ліси України надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що в підтвердження позовних вимог позивач подав копії 2 квитанцій до прибуткового касового ордеру (№ 594 від 05.04.2019 та № 607 від 08.04.2019). Вказує, що між позивачем і відповідачем не було погоджено такої умови щодо реалізації відповідачем позивачу лісопродукції як обов`язок відповідача здійснити доставку (перевезення) лісопродукції до визначеного місця, та нормами ЦК України (ст.655 ЦК України) також не передбачено такого обов`язку для продавця, також не передбачено такого обов`язку і положеннями Інструкції з обліку продукт лісозаготівель, лісопиляння і деревообробки на підприємствах Державного комітету лісового господарства України, затвердженої наказом Держкомлісгоспу України від 19.12.2003р. №205 та Тимчасовою Інструкцією з електронного обліку продукції лісозаготівель, лісопиляння і деревообробки на підприємствах Державного агентства лісових ресурсів України, затвердженої наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 27.06.2012р. № 202, а тому в даному випадку відсутні підстави стверджувати про порушення відповідачем пере позивачем обов`язку щодо поставки лісопродукції, тим більше при тому, що сам позивач для отримання ним відповідної лісопродукції за місцем її знаходження відповідача жодних дій не вчиняв і не довів суду тих обставин, що у погодженний строк відповідач вчинив перешкоди в отриманні позивачем відповідної лісо продукції. У зв`язку з вищенаведеним співвідповідач - ДП «Ліси України» вважає безпідставними і такими, що не доводяться жодними доказами обгрунтуванні позивача про порушення відповідачем свого зобов`язання по поставці позивачу лісопродукції, внаслідок чого відсутні правові підстави для застосування наслідків порушення зобов`язання у вигляді повернення сплачених позивачем коштів (ч. ст.693 ЦК України). 04.09.2023 у справі оголошено перерву до 27.09.2023. 26.09.2023 від представника ДСГП «Ліси України» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з її участю в іншому судовому засіданні в Господарському суді Львівської області. 27.09.2023 від представника позивача надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи заяви від 11.09.2023 про мирне врегулювання спору, відповідь ДСГП „Ліси Українита повідомлення ДБР. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, від представника надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю. Представник відповідача ДСГП «Ліси України» в судове засідання не з`явилася, подавши клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з її участю в іншому судовому засіданні в Господарському суді Львівської області. Розглянувши клопотання представника відповідача суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для відкладення розгляду справи, а тому клопотання позивача необхідно залишити без задоволення, з огляду на те, що явку представників сторін не було визнано обов`язковою, із представниками було заздалегідь погоджено дату судового засідання, на думку суду неявка представника відповідача ДСГП «Ліси України» Думич Н.Б. в судове засідання 27.09.2023 через участь у іншому судовому засіданні не є поважною причиною, а спрямована лише на затягування справи. При цьому наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення без участі сторін у судовому засіданні. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 969 від 04.11.2022р. відповідно до постанови КМ України від 07.09.2022 №1003 «Деякі питання управління лісової галузі» вирішено припинити Державне підприємство «Дрогобицьке лісове господарство» шляхом реорганізації, а саме приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», визначено, що ДСГП «Ліси України» є правонаступником прав та обов`язків ДП «Дрогобицьке лісове господарство». Отже, внаслідок процедури припинення ДП «Дрогобицьке лісове господарство» шляхом реорганізації (приєднання до ДП «Ліси України») відбувся перехід майна, прав та обов`язків до ДП «Ліси України» як правонаступника позивача, про що 02.06.2023 в ЄДРПОУ внесений відповідний запис, а тому вимоги позивача до ДП «Дрогобицьке лісове господарство» судом не розглядаються. Згідно частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження №14-144цс 18). Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Відповідно до частин першої та п`ятої ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Форма правочину та способи волевиявлення визначені у ст. 205 ЦК України. Види правочинів, які можуть вчинятись усно, визначені у ч. 1 ст. 206 ЦК України. Зокрема, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з положеннями статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частини 1, 2 статті 639 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 640 та ч. 2 ст. 642 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 2 ст. 638 ЦК України). Із матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та ДП «Дрогобицьке лісове господарство» будь-який договір у письмовій формі не укладався. Однак, оскільки відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, то наявність такого договору та його умови мають доводитися належними та допустимими доказами. Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на те, що відповідач ДП «Дрогобицьке лісове господарство» не виконав домовленості про відпуск йому лісопродукції за попередньою оплатою, з квітня 2019 не здійснив поставку лісопродукції та не повернув грошові кошти, які були сплачені за даний товар на загальну суму 59040,00 грн. При цьому, у поясненнях представник позивача посилається на Інструкцію з обліку продукт лісозаготівель, лісопиляння і деревообробки на підприємствах Державного комітету лісового господарства України, затвердженої наказом Держкомлісгоспу України від 19.12.2003р. та Тимчасову інструкцію з електронного обліку продукції лісозаготівель, лісопиляння і деревообробки на підприємствах Державного агентства лісових ресурсів України, затверджену Наказом ДАЛРУ №202 від 27.06.2012. Так, графою 3.9. зазначеної інструкції передбачено порядок реалізації лісо продукції, за яким, відпуск лісопродукції відбувається на підставі договорів постачання, інформація про які завантажується з електронної бази даних підприємства до КПК відповідного складу, на підставі Наряда на відпуск лісопродукції (форма ЛГ-11), де вказується назва Покупця, місце реалізації, строк вивозки, порода, сортимент, сорт, довжина, група діаметрів, ціна та кількість лісопродукції (хворост реалізується без нарядів). Реалізація лісопродукції на період до затвердження в Мін`юсті спеціалізованої галузевої форми Товарно-транспортної накладної 1-ТТН (ліс) здійснюється на підставі Товарно-транспортної накладної (типова форма 1-ТН), що затверджена наказом Мінтрансу, Мінстату України від 29.12.1995 р. № 488/346 та відповідної довіреності, наданою особою, що отримує вантаж. Формування даних до Товарно-транспортної накладної (типова форма 1-ТН), здійснюється шляхом створення в КПК Специфікації накладної на деревину відпущену (СН), яка створюється аналогічно порядку наведеному в п.3.2. Товарно-транспортна накладна типової форми № 1-ТН виписується у чотирьох примірниках: перший примірник (з підписами про отриману продукцію) залишається у вантажовідправника (лісництво чи інші підрозділи держлісгоспу) і є підставою для списання лісопродукції; Другий, третій і четвертий примірники, завірені підписами і печаткою (штампами) вантажовідправника, передають водію; другий примірник водій здає вантажоодержувачу, він є підставою для оприбуткування товарно-матеріальних цінностей; третій і четвертий примірники водій передає перевізнику. Якщо перевізником є саме лісогосподарське підприємство, то третій і четвертий примірники залишаються в бухгалтерії підприємства. Зазначений порядок реалізації застосовується незалежно від місця відвантаження (з лісу, проміжних складів, нижніх складів, інших підрозділів) та покупця (юридична чи фізична особа). В разі, коли покупець фізична особа вивозить лісопродукцію гужовим транспортом, то теж виписується товарно-транспортна накладна. Як на підставу пред`явленого позову, позивач посилається на те, що ним були сплачені кошти відповідачу ДП "Дрогобицький лісгосп" за лісопродукцію: - 05.04.2019 р. - 50 000,00, прибутковий касовий ордер № 594; - 08.04.2019 р. - 9040,00, прибутковий касовий ордер № 607. Згідно цих квитанцій призначення платежу значиться як оплата за лісопродукцію. Отже, як стверджує позивач та не заперечує представник відповідача [PERSON] оплатив за лісопродукцію, відтак між сторонами існували договірні відносини (за договором у спрощеній (усній) формі), а предметом такої домовленості між сторонами було придбання позивачем у відповідача лісопродукції на загальну суму 59040,00 грн. На виконання договірних зобов`язань працівником ДП „Дрогобицке лісове господарство було виписано на ім`я [PERSON] Наряд на право відпуску лісо продукції по фонду: № 392 від 03.04.2019 на суму 1476 грн. Проте, представник відповідача вважає такий є неналежним доказом у справі, оскільки у вказаному наряді сума, на яку був виписаний наряд відрізняється від суми, яка оплачувалась позивачем на підставі 2 квитанцій до прибуткового касового ордеру, при цьому факту видачі саме працівником ДП „Дрогобицке лісове господарство вищевказаного наряду не заперечила. Суд зазначає, що оскільки саме юридична особа несе відповідальність за дії своїх працівників, що вчинені ними під час виконання своїх трудових обов`язків, в даному випадку видача на ім`я [PERSON] Наряд на право відпуску лісо продукції по фонду: № 392 від 03.04.2019 на суму 1476 грн, тому не заслуговують на увагу доводи представника відповідача щодо неналежності такого доказу на підтвердження договірних зобов`язань. З метою мирного врегулювання спору 11.09.2023 представник позивача звернувся до відповідача із запитом про надання інформації про час та місце отримання [PERSON] та об`єми лісо продукції, за яку внесено відповідачу попередню оплату. У відповідь на запит ДСГП „Ліси України філія „Дрогобицьке лісове господарство повідомила представника позивача [PERSON] про те, що Територіальним управлінням ДБР ведеться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 62022140110000047 від 16.06.2022р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України по факу вчинення колишнім керівником ДП «Дрогобицьке лісове господарство» [PERSON] незаконних дій внаслідок зловживання своїм службовим становищем щодо фіктивного укладання договорів поворотної фінансової допомоги з рядом осіб, серед яких і [PERSON] по сумі 1 236 519,00 грн. Таким чином, зважаючи нате, що ніби-то передані [PERSON] (грошові кошти на суму 1 236 519,00 грн, могли бути передані ДП «Дрогобицьке лісове господарство» в результаті вчинення колишнім керівником ДП «Дрогобицьке лісове господарство» [PERSON] незаконних дій внаслідок зловживання своїм службовим становищем, а також зважаючи на відсутність звернення гр. [PERSON] та [PERSON] у зазначені в нарядах на відпуск лісопродукції строки для вивезення лісопродукції, наявність розбіжностей в сумах, зазначених в квитанціях до прибуткового касового ордеру і нарядах на відпуск лісопродукції, що підтверджує відсутність домовленості (угоди) на відпуск лісопродукції, їх підприємство не вбачає правових підстав для задоволення вимог, зазначених у адвокатському запиті б/н від 11.09.2023р. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України,доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 1ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, судом встановлено, що відповідач не виконав укладеного між ними усного договору, не здійснив постачання лісопродукції та не повернув грошові кошти, які були ним сплачені в якості попередньої оплати за товар, а тому на підставі ч. 2ст. 693 ЦК України, позивач має право вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати. Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ч.1 ст.509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частин 1 та 2 ст.173 Господарського кодексу України (далі - ГК) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 ГК). Відповідно до ст.629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 599 ЦК передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК). Відповідно до ст.530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК). Частинами 1, 2 ст.692 ЦК встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (ч.3 ст.692 ЦК). Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу (ч.4 ст. 692 ЦК). Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст.530 ЦК (ст.663 ЦК). Двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі. Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст.530 ЦК. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст.538 ЦК (ч.1 ст.693 ЦК). Згідно з ч.1 ст.664 ЦК обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Відповідно до ч.1 ст.697 ЦК договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 вказано, що попередня оплата - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. Системне тлумачення ч.1 ст.693 ЦК, ч. 1 ст.655, ч.1 ст.664, ч.1 ст.697 ЦК свідчить, що термін "передача товару" охоплює як передачу у власність, так і передачу у користування. Право власності на товар може переходити від продавця до покупця у момент передачі товару, до цього моменту, або після нього - відповідно до умов договору купівлі-продажу. Це випливає зі змісту ч.1 ст.655, ч.1 ст.677, ч.1 ст.697 ЦК. Об`єднана палата ВСУ вважає, що оплата за товар є попередньою, якщо відповідно до договору вона має бути здійснена до моменту виконання продавцем свого обов`язку з передачі товару саме у власність, тобто до моменту переходу права власності на товар від продавця до покупця. Це випливає з визначення договору купівлі-продажу, наведеного у ч.1 ст.655 ЦК, яка встановлює обов`язок продавця передати товар саме у власність покупця. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договір купівлі продажу крім основного зобов`язання продавця передати у власність товар, а покупця - оплатити його, може передбачати низку додаткових зобов`язань, встановлювати певну послідовність вчинення дій продавцем та покупцем. Виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.538 ЦК). Правилами зустрічного виконання зобов`язання, встановленими ст.538 ЦК, передбачено одночасне виконання кожною із сторін свого обов`язку. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі (ч.3 ст.538 ЦК). Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок (ч.4 ст.538 ЦК). Статтею 620 ЦК передбачені правові наслідки невиконання обов`язку передати річ, визначену індивідуальними ознаками. У разі невиконання боржником обов`язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов`язання (ч.1 ст.620 ЦК). Аналогічні приписи містяться у ст.665 ЦК щодо договору купівлі-продажу. Отже, права покупця, який попередньо оплатив товар (або з якого суд стягнув суму попередньої оплати), захищені можливістю вимагати у продавця передати йому цей товар у власність. Інше тлумачення ст.538 ЦК нівелює зміст норм щодо належного виконання зобов`язання за договором, та щодо розірвання договору (відмови від договору) в передбаченому законом та договором порядку. Залежно від моменту, з якого договір вважається укладеним, розрізняють консенсуальні договори - вважаються укладеними з моменту, як тільки сторони досягли згоди по всіх істотних умовах договору, що має знайти відображення у формі, яка передбачена для даного виду договору; та реальні договори - є дійсними лише після вчинення на основі досягнутої згоди певної дії з передачі предмета договору (перевезення вантажу, позика, дарування). Договір купівлі-продажу є консенсуальним договором, який вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо істотних умов договору, що підтверджується його підписанням сторонами. Отже, сторона, яка не здійснила попередню оплату за договором купівлі-продажу, всупереч своїм договірним обов`язкам не може вважати договір неукладеним, а обов`язки зі здійснення попередньої оплати неіснуючими. Якщо сторона втратила інтерес до виконання договору, зокрема до придбання товару, або не вносить попередню оплату через порушення своїх обов`язків продавцем, то така сторона може скористатися правом розірвання договору. Без здійснення відповідних дій її обов`язки з внесення попередньої оплати, передбачені договором, не є припиненими або виконаними, і відповідно інша сторона може звернутися до суду для стягнення відповідних сум заборгованості за договором в примусовому порядку. Проаналізувавши надані суду письмові докази, оцінюючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи фактичні дані, які в них містяться, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд приходить висновку, що позивачем надано суду належні та допустимі докази на підтвердження порушення відповідачем обов`язку щодо передачі товару, який був оплачений та відмови відповідача від здійснення своїх обов`язків. Разом з тим, позивачем надано докази на підтвердження добросовісності поведінки покупця для встановлення належного виконання позивачем свого кореспондуючого обов`язку щодо прийняття товару. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за непоставлену лісопродукцію знайшли своє підтвердження, а тому позов в частині стягнення заборгованості за непоставлену лісо продукцію в розмірі 59040,00 грн. підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення пені, то така не підлягає до задоволення, з огляду на таке. У своєму позові позивач нарахував відповідачу і пред`явив до стягнення: - 39705,89 грн. пені з суми заборгованості 59040,00 грн. (згідно прибуткових касових ордерів № 594 від 05.04.2019 та 607 від 08.04.2019) за період прострочення з січня 2020 по листопад 2022) в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ). В обгрунтування таких позовних вимог про стягнення пені позивач посилається на положення ст.ст.610, 611 (п.3 ч.1), 549 ЦК України. Однак, суд вважає, що такі вищенаведені норми права не є підставою в даному випадку для нарахування позивачем відповідачу пені і її стягнення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ чи будь-якому іншому розмірі. Ст.549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 3) сплата неустойки. Таким чином, положеннями ст.ст.610, 611 (п.3 ч.1), 549 ЦК України, на які посилається відповідач, лише передбачені визначення поняття неустойки (пені) і можливість стягнення неустойки як правовий наслідок порушення зобов`язання у випадку встановлення цього договором чи законом. Однак, позивач безпідставно не взяв до уваги вимог ст.551 ЦК України, яка визначає, що розмір неустойки, предметом якої є грошові кошти, встановлюється або договором або законом. Позивачем не надано суду доказів, в яких передбачено права позивача як кредитора отримати від боржника (відповідач) неустойку (пеня) у випадку порушення боржником свого грошового зобов`язання, ні розміру такої пені. Також, жодним законодавчим актом не передбачено такого правового наслідку порушення боржником свого зобов`язання щодо повернення позики (поворотної фінансової допомоги) як стягнення неустойки (пені) та не передбачено розміру неустойки (пені) за відповідне порушення зобов`язання. Таким чином, в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення з відповідача пені і позивачем у своєму позові не вказано конкретні правові підстави для стягнення такої суми пені, яка розраховувалась в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Додатково суд зазначає, що в п.1.7 листа Верховного Суду «Огляд судової практики Верховного Суду щодо забезпечення виконання зобов`язань» зазначено, що якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом. Таким чином, зважаючи на вищевказані обгрунтування заперечень відповідача проти позовних вимог позивача щодо стягнення пені в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення з відповідача пені в заявленому розмірі. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, то суд зазначає таке. Можливість проведення попередньої оплати товару, правила, пов`язані зі здійсненням такої оплати, передбачені статтею 693 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1057 Цивільного кодексу України договором, виконання якого пов`язане з переданням у власність другій стороні грошових коштів або речей, які визначаються родовими ознаками, може передбачатися надання кредиту як авансу, попередньої оплати, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт або послуг (комерційний кредит), якщо інше не встановлено законом. До комерційного кредиту застосовуються положення статей 1054 - 1056 цього Кодексу, якщо інше не встановлено положеннями про договір, з якого виникло відповідне зобов`язання, і не суперечить суті такого зобов`язання. Отже, договором на покупця може покладатися обов`язок здійснення попередньої оплати товару, тобто оплати до його передання продавцем. При цьому договір купівлі-продажу (поставки), який містить обов`язок продавця щодо попередньої оплати, є різновидом комерційного кредиту, що передбачений статтею 1057 Цивільного кодексу України. У даному випадку покупець здійснює кредитування продавця, а попередня оплата фактично є сумою кредиту (позики). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (речення перше та друге абзацу першого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 Цивільного кодексу України). Отже закон, зокрема положення статті 536, частини третьої статті 693, частини першої статті 1054, частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України у їх сукупності, передбачає можливість для покупця нарахування на суму сплаченої ним продавцю попередньої оплати процентів за користування грошовими коштами, що узгоджується із загальним правилом про оплатний характер позики. Порушення продавцем обов`язку щодо передачі товару, який був попередньо оплачений, надає покупцеві можливість стягнути з продавця проценти за користування чужими грошовими коштами. До такого висновку дійшов ВСУ у постанові № 902/1144/22 від 29.08.2023. Отже, оскільки відповідачем не здійснено поставку товару за умовами укладеного з позивачем договору, суд вважає обгрунтованими позовні вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат. У своєму позові позивач пред`явив позовні вимоги про стягнення: -26697,83 грн. інфляційних втрат та 5274,78 грн.- 3% річних за період січень 2020 по листопад 2022, посилаючись на ст.625 ЦК України як на правову підставу зазначених позовних вимог. Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення-позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому Указами Президента України було продовжено та триває по цей час. Таким чином, в України з 24.02.2022р. по 27.09.2023р. введений і триває воєнний стан, а тому згідно вищенаведених положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відповідач як позичальник за усними договорами, укладеними з позивачем, звільнений від сплати, передбачених ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат та пені за порушення свого грошового зобов`язання в період з 24.02.2022р. і до завершення 30-денного строку з дня припинення чи скасування воєнного стану. Відповідно, позивач безпідставно і всупереч положенням п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України при розрахунку інфляційних втрат і 3% річних включив у розрахунок період лютий-листопад 2022р. (щодо індексу інфляції) і період з 24.02.2022р. по листопад 2022р. (щодо 3% річних). Без врахування періоду лютий-листопад 2022р., протягом якого в Україні діяв воєнний стан, у зв`язку з чим відповідач як позичальник був звільнений від сплати інфляційних втрат за ст.625 ЦК України інфляційні нарахування становлять: Розрахунок заборгованості станом на 24 лютого 2022 р. за недопоставлену лісопродукцію згідно прибуткових касових ордерів № 594 від 5 квітня 2019 р. та № 607 від 8 квітня 2019 р. в сумі 59 040,00 (п`ятдесят дев`ять тисяч сорок гривень 00 коп.) з урахуванням індексу інфляції, 3 ? річних Звіт по здійсненим розрахункам Розрахунки за період з 01.01.2020 по 23.02.2022 на заборгованість в розмірі 59040,00 грн. За період з 01.01.2020 по 23.02.2022 нараховуються 3% річних в розмірі 3804.44 грн. Розрахунок відсотків річних: - з 01.01.2020 по 31.12.2020 (днів: 366) сума 3% річних становить 1771.20 грн (59040 х 3 х 366 / 366 / 100) - з 01.01.2021 по 31.12.2021 (днів: 365) сума 3% річних становить 1771.20 грн (59040 х 3 х 365 / 365 / 100) - з 01.01.2022 по 23.02.2022 (днів: 54) сума 3% річних становить 262.04 грн (59040 х 3 х 54 / 365 / 100) Інфляційні нарахування з 01.01.2020 по 23.02.2022 складають 11147.58 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.1888141 (січень 2020 р. року - 100.2%, лютий 2020 р. року - 99.7%, березень 2020 р. року - 100.8%, квітень 2020 р. року - 100.8%, травень 2020 р. року - 100.3%, червень 2020 р. року - 100.2%, липень 2020 р. року - 99.4%, серпень 2020 р. року - 99.8%, вересень 2020 р. року - 100.5%, жовтень 2020 р. року - 101%, листопад 2020 р. року - 101.3%, грудень 2020 р. року - 100.9%, січень 2021 р. року - 101.3%, лютий 2021 р. року - 101%, березень 2021 р. року - 101.7%, квітень 2021 р. року - 100.7%, травень 2021 р. року - 101.3%, червень 2021 р. року - 100.2%, липень 2021 р. року - 100.1%, серпень 2021 р. року - 99.8%, вересень 2021 р. року - 101.2%, жовтень 2021 р. року - 100.9%, листопад 2021 р. року - 100.8%, грудень 2021 р. року - 100.6%, січень 2022 р. року - 101.3%, лютий 2022 р. року - 101.6%). Всього нараховано 14 952.02 грн, з яких: відсотки річні 3 804.44 грн, інфляційні втрати 11 147.58 грн Тобто, Інфляційні нарахування = 11 147.58 грн.; сума санкції 3 % річних = 3 804.44 грн. Отже загальна сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає: 59 040,00 грн. + 11 147.58 грн. + 3 804.44 грн. = 73 992,02 (сімдесят три тисячі дев`ятсот дев`яносто дві гривні 02 коп.) За замістом ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково з відповідача слід стягнути сплачений позивачем судовий збір в розмірі 739,86 грн.

Outcome: approved