Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

У провадженні Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб без самостійних вимог: Селищенської сільської ради Звенигородського району Черкаської області та Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним. З позовної заяви вбачається, що [INFO] померла [PERSON] , 1935 року народження, яка одиноко проживала у с. Глушки Звенигородського району Черкаської області. За життя [PERSON] підтримувала дружні стосунки з позивачем [PERSON] , дачний будинок якої був розташований по сусідству. [PERSON] була родичкою покійного чоловіка позивача, тому остання відносилася до [PERSON] як до рідної: носила їжу, допомагала по господарству та на городі. У зимовий період [PERSON] залишалася сама, так як відмовлялася їхати з [PERSON] до м. Києва. Проте і в зимовий період [PERSON] постійно турбувалася про покійну: часто телефонувала соціальному працівнику та сусідам, щоб дізнатися про стан здоров`я [PERSON] [PERSON] 18.03.2009 склала заповіт, за яким усе своє майно заповіла позивачу. Цей заповіт був посвідчений нотаріусом. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яку [PERSON] прийняла, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини. Проте у подальшому нотаріус повідомила позивачці про існування іншого заповіту [PERSON] , складеного пізніше в день її смерті, складеного на користь іншої особи відповідача [PERSON] . Цей заповіт посвідчено старостою села Кошмак Селищанської сільської ради Корсунь - Шевченківського району Черкаської області [PERSON] . Пізніше складений заповіт повністю скасував попередній. Позивач стверджує, що перед смертю [PERSON] тяжко захворіла та за день до цього її забрали до себе далекі родичі в с. Листвина, де спадкодавиця і померла. У позові зазначено, що у день складення нового заповіту [PERSON] не могла самостійно себе обслуговувати, ходити та говорити, з огляду на що у позивача наявні сумніви, що саме [PERSON] 16.12.2020 підписала новий заповіт. Позивач просить визнати недійсним заповіт від 16.12.2020, складений від імені [PERSON] на користь [PERSON] . Ухвалою судді відкрито провадження у справі та за клопотанням представника позивача - адвоката Перебийніс С.В. - витребувано у Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Протягом визначеного строку витребувані документи було надано до суду та долучено до матеріалів справи. У встановлений судом строк відповідач відзив, а треті особи письмові пояснення щодо позову, не подали. Під час підготовчого провадження з метою подальшого проведення почеркознавчої експертизи за клопотанням сторони позивача суд постановив ухвалу про витребування таких доказів: - від Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Черкаської області - оригінал заповіту, який [PERSON] склала 18.03.2009 та оригінал заповіту, який [PERSON] склала 16.12.2020; - від Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області - належним чином засвідчену копію пенсійної справи [PERSON] ; - від Головного управління Держгеокадастру Черкаської області - викопіювання з книги реєстрації видачі сертифікатів на право на земельну ділянку (пай) по Кошмаківській сільській раді щодо видачі сертифіката [PERSON] . На виконання указаної ухвали ГУ Держгеокадастру Черкаської області та Відділ обслуговування громадян № 8 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Черкаській області направили до суду витребувані документи. Водночас, від Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Черкаської області надійшла лише копія заповіту [PERSON] від 18.03.2009 та витяг про його реєстрацію у Спадковому реєстрі. Завідувач нотаріальної контори повідомила, що оригінал заповіту [PERSON] від 18.03.2003 має бути у спадкоємця (тобто позивача), а другий примірник зберігається у справах нотаріальної контори. Разом з тим, оригінал оскаржуваного заповіту від 16.12.2020 повинен знаходитися в Селищенській сільській раді. Після отримання вищевказаних документів представники сторін ознайомилися з матеріалами справи (а.с. 139, 145). За клопотанням представника позивача адвоката Перебийніс С.В. ухвалою від 24.03.2023 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено запитання чи виконано підпис від імені [PERSON] в графі «підпис» на заповіті від 16.12.2020 самою [PERSON] чи іншою особою? Однак експерт звернувся до суду з клопотанням про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи, а саме: оригінала заповіту [PERSON] від 16.12.2020 та зразків підпису та почерку [PERSON] . Щодо указаного клопотання експерта представник позивача адвокат Перебийніс\~С.В. звернулася до суду із заявою, у якій зазначила, що у сторони позивача відсутні додаткові зразки почерку та підпису [PERSON] . З огляду на що адвокат вказала про відсутність заперечень щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. Під час підготовчого провадження суд також вирішив клопотання сторони позивача про виклик свідків. Експертна установа повідомила, що ухвалу про призначення експертизи залишено без виконання у зв`язку з несплатою рахунку за її проведення. Ухвалою суду від 03.05.2023 закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. Про дату, час та місце проведення судового засідання учасники справи були повідомленні належним чином. У судове засідання позивач не з`явилася. Її представник адвокат Перебийніс С.В. у судовому засіданні позов підтримала з викладених у ньому мотивів та просила його задовольнити. Звернула увагу, що спадкодавиця [PERSON] не могла за своїм станом здоров`я підписати заповіт за кілька годин до своєї смерті. Також представник позивача наголошувала, що заповіт посвідчено не уповноваженою на це особою, оскільки староста с. Кошмак [PERSON] не мала права посвідчувати заповіт на території с. Листвина. Відповідач та її представник адвокат Гречуха В.І. щодо задоволення позову заперечили та просили у його задоволенні відмовити повністю. Відповідач повідомила, що її батьки вимушені були забрати [PERSON] з її місця проживання до свого будинку, оскільки остання хворіла та не могла самостійно собою опікуватися, а в її будинку було холодно. При цьому позивача як особу, на яку було складено заповіт, неодноразово повідомляли про стан здоров`я [PERSON] та необхідність здійснення догляду за останньою, однак позивач [PERSON] відмовилася приїхати до [PERSON] та доглядати її. [PERSON] образилася на таке ставлення та сама з власної ініціативи запропонувала скласти новий заповіт на користь відповідача у справі. Під час складання цього заповіту [PERSON] добре розуміла значення своїх дій та можливі наслідки, жодного тиску на неї ніхто не чинив. Селищенський сільський голова Пархоменко А.С. при вирішенні спору покладався на розсуд суду. Зазначив, що у нього відсутні підстави для недовіри старості [PERSON] , яка посвідчувала заповіт. Завідувач Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Гончаренко\~Ю.І. звернулася до суду із заявою про розгляд справи без участі представника нотаріальної контори. Заслухавши позиції учасників, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд встановив таке. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 21.12.2020 серїї [NUMBER] (а.с. 7, 33). Відповідно до довідки виконавчого комітету Селищенської сільської ради від 18.02.2021 № 307 [PERSON] на день смерті [INFO] постійно була зареєстрована у власному будинку по [ADDRESS] , але фактично проживала у домоволодінні свого брата [PERSON] по [ADDRESS] (а.с. 13). 18.03.2009 [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого усе її майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалося, а також все те, на що вона за законом буде мати право, вона заповідала [PERSON] . Цей заповіт був посвідчений 18.03.2009 нотаріусом Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Митрофановою А.С. та 18.03.2009 зареєстровано в реєстрі за № 2-499 (а.с. 6, 72, 73). Зі змісту листа Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори від 17.06.2021 № 382/02-14 вбачається, що після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] 14.04.2021 була заведена спадкова справа № 48/2021 на прийняття спадщини за вище вказаним заповітом. Однак 26.05.2021 у нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини [PERSON] звернулася також [PERSON] , на користь якої 16.12.2020 спадкодавиця заповіла все належне їй майно. Оскільки складений пізніше заповіт скасовує попередній, то нотаріус повідомила [PERSON] , що видачу їй свідоцтва про право на спадщину відкладено на місяць та роз`яснила право звернутися до суду для вирішення зазначеної ситуації (а.с. 11-12). Відповідно до заповіту від 16.12.2012 [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, все її майно де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті, заповіла [PERSON] . Заповіт прочитаний [PERSON] уголос та власноручно підписаний о 12:00 год. Цей заповіт посвідчений старостою с. Кошмак Селищенської сільської ради [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 08. У заповіті зазначено, що його складено у с. Кошмак Корсунь-Шевченківського району Черкаської області (а.с. 9). Указаний заповіт від 16.12.2020 зареєстровано у Спадковому реєстрі 05.05.2021 (а.с. 10). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 13.04.2021 вбачається, що на час надходження до нотаріальної контори заяви [PERSON] про прийняття спадщини заповіт [PERSON] від 18.03.2009 був чинним. Проте після подання 26.05.2021 відповідачем [PERSON] заяви на прийняття спадщини [PERSON] нотаріус виявила, що заповіт на ім`я позивача [PERSON] скасовано (а.с. 35-37). Зазначені обставини також підтверджуються матеріалами спадкової справи № 48/2021 від 14.04.2021, заведеної Корсунь-Шевченківською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] . Таким чином, відповідно до матеріалів справи останній заповіт [PERSON] складено 16.12.2020, тобто у день її смерті. У заповіті зазначено, що його складено у с. Кошмак. У свідоцтві про смерть [PERSON] вказано, що вона померла у с. Глушки. Однак під час розгляду справи судом достеменно встановлено, що в день складення оскаржуваного заповіту спадкодавиця перебувала у с. Листвина Звенигородського (раніше Корсунь-Шевченківського) району, де й померла. Цей факт також підтверджується повідомленням ВП № 1 ЧРУП ГУНП в Черкаській області від 20.12.2021 № 1777/57/01/2021ел.п., з якого вбачається, що 16.12.2020 о 23:00 год зі служби 102 до чергової частини Корсунь-Шевченківського ВП Звенигородського ВП ГУНП в Черкаській області надійшло повідомлення [PERSON] про те, що 16.12.2020 о 22:58 год за адресою: [ADDRESS] , померла [PERSON] , у зв`язку із чим на місце події виїжджали працівники поліції (а.с. 56). Відповідно до рішення Селищенської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області від 25.11.2020 № 1-25/VІІІ «Про покладення обов`язків вчинення нотаріальних дій», крім інших осіб, уповноважено [PERSON] , старосту на території сіл Кошмак, Миропілля, Глушки, та [PERSON] , старосту сіл Петрушки, Листвина, як посадових осіб органу місцевого самоврядування, вчиняти нотаріальні дії, передбачені ч. 1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат», підписувати та подавати заяви на внесення інформації до Спадкового реєстру, лише на території сіл, у яких посадова особа є старостою (а.с. 53, 54, 171, 172-173). З огляду на викладене слід дійти висновку, що [PERSON] не мала права посвідчувати 16.12.2020 у с. Листвина заповіт [PERSON] , оскільки не мала повноважень на здійснення вказаних дій на території села Листвина. Допитана у якості свідка дочка позивача [PERSON] повідомила, що вона постійно проживає разом зі своєю матір`ю у м. Києві. З весни до осені вони проживають у с. Глушки Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, де мають дачу. Також у цьому селі проживала [PERSON] , яка була двоюрідною сестрою батька свідка. Під час перебування в селі Глушки позивач та її родина допомагали [PERSON] доглядати за домогосподарством, а в зимовий період допомогу їй надавала соціальний працівник. На користь матері свідка [PERSON] склала заповіт щодо всього свого майна. У середині вересня 2020 року свідок разом з позивачем поїхали до м. Києва на зимовий період та планували повернутися навесні. Свідок стверджувала, що її мати (позивач) регулярно телефонувала [PERSON] щоб дізнатися про стан здоров`я останньої. Приблизно за тиждень до дати смерті [PERSON] до позивача дзвонила соціальний працівник, яка здійснювала догляд за [PERSON] , та повідомила, що [PERSON] погано себе почуває. Також до позивача телефонувала староста села, яка просила вирішити питання стосовно догляду за [PERSON] . Свідок повідомила, що приблизно за три дні до смерті [PERSON] останню забрав до себе додому інший двоюрідний брат [PERSON] , батько відповідача. Свідок [PERSON] повідомила, що вона з померлою [PERSON] перебувала у давніх дружніх стосунках, часто ходила в гості. Знала, що [PERSON] склала заповіт на користь позивача [PERSON] . У грудні 2020 року [PERSON] дуже сильно захворіла на «Ковід», про що свідку повідомила соціальний працівник. Свідок також хворіла у той час, тому не могла відвідувати [PERSON] . Свідок повідомила, що [PERSON] приблизно тиждень хворіла до того, як її забрали у с. Листвину для здійснення догляду брат [PERSON] та його дружина [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомила, що вона працювала соціальним працівником та здійснювала догляд за [PERSON] . У грудні 2020 року [PERSON] захворіла, за тиждень злягла (перестала ходити), не могла самостійно здійснювати за собою догляд, тому свідок повідомила про дану обставину сільську раду. Від сусідки [PERSON] свідок дізналася, що [PERSON] забрали до себе родичі у с. Листвину. Невдовзі свідок дізналася від медичної сестри, що [PERSON] померла. Свідок [PERSON] повідомила, що у грудні 2020 вона виконувала повноваження старости сіл Кошмак, Миропілля та Глушки Селищенської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. На території села Глушки одиноко проживала [PERSON] . Близьких сусідів у неї не було. Представники сільради завжди опікувалися одинокими мешканцями сіл, тому і до [PERSON] періодично заїжджали. Крім того, кілька разів на тиждень до [PERSON] навідувалася соціальний працівник. У грудні 2020 року соціальний працівник повідомила, що [PERSON] захворіла і перестала ходити, а оскільки відповідна інструкція забороняє соціальним працівникам здійснювати догляд за лежачими хворими, то працівник повідомила, що догляд за [PERSON] здійснювати не може. У сільраді було відомо, що [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON] , тому свідок знайшла номер телефону позивача та подзвонила їй з проханням здійснювати догляд за хворою [PERSON] . Протягом тижня свідок 4 рази телефонувала позивачу [PERSON] , однак остання відмовлялася приїхати до [PERSON] та здійснювати за нею догляд, зазначивши, що вона вже сама має поважний вік і потребує догляду. При цьому позивач [PERSON] запропонувала свідку влаштувати [PERSON] до будинку престарілих. Свідок як староста села вимушена була повідомити інших родичів брата [PERSON] - про стан здоров`я хворої. Свідок разом з іншими працівниками сільради приїхали провідати [PERSON] , у цей час до неї приїхав брат [PERSON] та його дружина [PERSON] , які повідомили, що забирають [PERSON] до себе додому, оскільки не мають можливості постійно перебувати у с. Глушки, а за [PERSON] потрібен постійний догляд. У цей час [PERSON] у присутності інших працівників сільради попросила свідка як старосту підготувати новий заповіт на користь дочки свого брата [PERSON] (відповідача по справі). Свідок у присутності інших осіб перепитала у [PERSON] чи дійсно це її добровільне бажання і чи розуміє вона наслідки. [PERSON] повідомила, що дійсно добровільно хоче скласти новий заповіт. Наступного дня зранку до сільради приїхала відповідач [PERSON] та надала свій паспорт для складання тексту заповіту. Трохи згодом, після того як проєкт заповіту був складений, свідка повезли до [PERSON] для оформлення цього заповіту. [PERSON] перебувала в с. Листвина в будинку свого брата [PERSON] . Для [PERSON] була виділена окрема кімната. Сама [PERSON] була чисто вимита, перевдягнута, нагодована, у кімнаті було чисто і тепло. [PERSON] не ходила по кімнаті, однак могла сидіти на ліжку, при цьому розмовляла і все добре розуміла. Тоді [PERSON] повторно підтвердила свої наміри скласти новий заповіт на користь [PERSON] , який після прочитання самостійно підписала. На запитання представника позивача свідок [PERSON] повідомила, що вона дійсно не мала права здійснювати посвідчення заповіту на території с. Листвина, однак [PERSON] все життя проживала на території с. Глушки, де свідок була старостою. [PERSON] довіряла їй, і перебуваючи ще у власному будинку в с. Глушки просила саме свідка скласти новий заповіт. Щодо реєстрації заповіту в реєстрі заповітів з запізненням свідок пояснила, що вона вчасно передала заповіт для проведення відповідної реєстрації, однак реєстраційні дії не здійснювалися, оскільки якраз в цей час проходили реорганізації сільрад у зв`язку з адміністративно-територіальною реформою. Працівники установи, уповноваженої на реєстрацію заповіту, повідомляли, що заповіт буде зареєстрований тоді, коли після реорганізації будуть оформлені всі необхідні реєстраційні документи щодо сільрад та виготовлені нові печатки цих сільрад. Установивши вищевказані обставини суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом\~заінтересованої особи\~суд визнає\~заповіт недійсним,\~якщо буде\~встановлено,\~що волевиявлення\~заповідача не\~було вільним\~і не\~відповідало його\~волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З приписів ч. 2 ст. 1257 ЦК України слід дійти висновку, що правовими підставами недійсності правочину є ст. 225 та ст. 231 ЦК України, тобто якщо волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. У даній судовій справі підставою пред`явлення позову позивачем зазначено не наявність сумнівів у тому, що волевиявлення заповідача було вільним, а те, що заповіт від 16.12.2020 підписано взагалі не [PERSON] , а іншою особою. Для встановлення цієї обставини за клопотанням сторони позивача було витребувано документи, що містять зразки підпису спадкодавиці, та призначено почеркознавчу експертизу. Однак витребувані документи надійшли до суду в копіях, тому експерт не зміг провести зазначену експертизу. При цьому прохання експерта надати в його розпорядження оригінали зразків підпису та почерку [PERSON] сторона позивача виконати не змогла через їх відсутність. При цьому відповідач [PERSON] та свідки сторони позивача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які бачили [PERSON] незадовго до смерті та/або в день смерті, стверджують, що [PERSON] була хворою і фізично слабкою, однак добре розуміла що відбувається, могла розмовляти та не мала жодних когнітивних відхилень. При цьому суд враховує, що свідки сторони позивача, у тому числі дочка позивача, підтвердили факт того, що позивач фактично відмовилася здійснювати догляд за [PERSON] , яка тяжко захворіла на коронавірусну інфекцію та перебувала через хворобу у безпорадному стані (не могла самостійно отопити своє житло, придбати їжу, ліки, здійснювати догляд за собою). У цьому контексті узгоджуються з іншими свідченнями покази свідка [PERSON] про те, що [PERSON] образилася на позивача через таке ставлення та виявила намір скласти заповіт на користь тих осіб, хто не відмовився надати [PERSON] необхідну їй допомогу у догляді і турботі. З огляду на викладене відсутні підстави вважати, що на [PERSON] здійснювався примус у питанні складення нового заповіту 16.12.2020. При цьому суд звертає увагу на покази свідка [PERSON] , яка повідомила, що прохання скласти новий заповіт [PERSON] висловлювала у присутності інших працівників сільської ради, назвавши при цьому їхні прізвища. З метою перевірки цього факту сторона позивача мала право заявити клопотання про допит указаних осіб у якості свідків, однак своїм правом не скористалася. Таким чином, жодним доказом не спростовано твердження свідка старости [PERSON] , яка 16.12.2020 посвідчувала заповіт [PERSON] , про те, що волевиявлення заповідачки [PERSON] було вільним. Також у суду відсутні сумніви у тому, що саме спадкодавиця [PERSON] особисто підписала спірний заповіт від 16.12.2020, при цьому в повній мірі усвідомлювала свої дії та розуміла їх наслідки. Положеннями ст. 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Положеннями ст. 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Судовою практикою правова природа заповіту визначається як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. У частині другій статті 1257 ЦК України встановлено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Виходячи з наведеного будь-які інші підстави не можуть мати наслідком недійсність заповіту на підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК України. Наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони покликані забезпечити те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Як суд виснував вище, волевиявлення заповідачки [PERSON] щодо складення заповіту від 16.12.2020 було вільним та відповідало її волі. Щодо порядку\~посвідчення спірного\~заповіту старостою\~сіл Кошмак,\~Миропілля,\~Глушки Корсунь-Шевченківського\~району [PERSON] \~(поза\~межами сіл,\~у яких\~вона є\~старостою) та\~строків внесення\~заповіту в\~Спадковий реєстр суд зазначає таке. Як вбачається з наведених вище положень законодавства форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення може бути різним: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України; або посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); або іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті. При цьому відсутні підстави вважати, що посвідчення посадовими особами органу місцевого самоврядування правочину поза межами свого населеного пункту має наслідком визнання заповіту недійсним. Визнання заповіту недійним з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які йдеться в ч. 1 ст. 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту. Визнання заповіту недійсним з підстав, які не передбачені нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки вже сталася смерть заповідача. У контексті спірного у цій справі питання щодо місця посвідчення заповіту слід звернути увагу на вимоги частин 1, 4 статті 203 ЦК України, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Отже, чинність правочину залежить від його змісту та форми, які у даному випадку відповідають вимогам законодавства. Однак суд встановив, що староста [PERSON] мала право посвідчити заповіт за місцем постійного проживання [PERSON] (с. Глушки), однак не мала права посвідчувати цей заповіт за місцем тимчасового проживання [PERSON] у с. Листвина. Отже, староста [PERSON] порушила встановлений порядок посвідчення заповіту. Велика Палата Верховного Суду у межах судової справі № 522/9893/17 досліджувала питання нікчемності заповіту у зв`язку з тим, що заповіт було посвідчено нотаріусом поза межами свого нотаріального округу. У постанові від 25.05.2021 ВПВС виснувала, що вимогами чинного закону не встановлена нікчемність заповіту виключно з тих підстав, що його посвідчено нотаріусом поза межами свого нотаріального округу. Цей правовий висновок має застосовуватися і при вирішенні питання щодо наслідків посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування поза межами населеного пункту, на який поширюються її повноваження. Порушення норм про необхідність додержуватися посадовою особою органу місцевого самоврядування свого населеного пункту може тягти відповідальність такої посадової особи, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням. Інакший підхід призведе до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення старостою законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також є неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном. Відповідно до п. 4 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 № 491 далі Порядок (в редакції станом на 16.12.2020) державній реєстрації у Спадковому реєстрі, крім іншого, підлягають заповіти і спадкові договори, посвідчені нотаріусами, консульськими установами України, посадовими та службовими особами, що зазначені в статтях 1251 і 1252 Цивільного кодексу України 435-15, статті 37 та частині першій статті 40 Закону України «Про нотаріат», а також зміни до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів. Пунктом 5 Порядку передбачено, що реєстраторами Спадкового реєстру щодо заповітів, посвідчених посадовими особами органів місцевого самоврядування; заповітів і спадкових договорів, посвідчених консульськими установами України; заповітів, посвідчених (складених та/або прийнятих на зберігання) і зареєстрованих в іноземних державах згідно з Конвенцією 994-678, запити про реєстрацію яких в Україні на прохання заповідача подані Мін`юсту, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів є державне підприємство, яке належить до сфери управління Мін`юсту, та його філії. Положеннями абзацу 1 пункту 8 Порядку встановлено, що посадові особи органів місцевого самоврядування вносять до Спадкового реєстру відомості про посвідчені заповіти шляхом подання державному підприємству, яке належить до сфери управління Мін`юсту, або його філіям заяв про реєстрацію. Відповідно до пункту 14 Порядку реєстратор здійснює державну реєстрацію посвідчених заповітів і спадкових договорів, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів у Спадковому реєстрі: - у день вчинення відповідної нотаріальної дії; - протягом п`яти робочих днів після зміни місця зберігання заповіту, спадкового договору; - протягом двох робочих днів після надходження на зберігання заповітів від осіб, що зазначені в статті 1252 Цивільного кодексу України і частині першій статті 40 Закону України «Про нотаріат»; - в день отримання заяви про реєстрацію, у тому числі архівних заповітів. Реєстратор для підтвердження факту внесення відомостей до Спадкового реєстру готує витяг про внесення реєстраційного запису до зазначеного реєстру в порядку, визначеному Мін`юстом (п. 15 Порядку). Староста [PERSON] під час допиту у якості свідка пояснила, що своєчасно направила заповіт для здійснення реєстрації. Ця інформація матеріалами справи не спростована. При цьому не підлягає доведенню загальновідомий факт, що станом на 16.12.2020 в України тривала адміністративно-територіальна реформа, під час якої проводилася реорганізація сільських рад, що мало наслідком здійснення відповідних реєстраційних дій щодо створення новий установ місцевого самоврядування, та отримання в подальшому відповідних печаток. У будь якому разі заповіт від 16.12.2020 був зареєстрований у передбачений законом спосіб, отже відсутні підстави вважати що була порушена процедура здійснення реєстрації вказаного заповіту у відповідному реєстрі. При цьому з аналізу вищенаведених норм цивільного законодавства вбачається, що несвоєчасна державна реєстрація посвідченого посадовою особою органу місцевого самоврядування заповіту в Спадковому реєстрі не зумовлює нікчемність цього заповіту та не є підставою для його оспорення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Розподіл судових витрат слід провести відповідно до присів ст. 141 ЦПК України, а саме покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed