Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову посилається на те, що 25.06.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] (Відповідач 1) укладено кредитний договір № DN81AR02000044, згідно з яким банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 16\~866,38 доларів США строком до 24.06.2015 року, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлені кредитним договором. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу 1 кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач 1 не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Відтак, у порушення умов кредитного договору, а також статтями 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач 1 зобов`язання за вказаним договором не виконав. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач 1 станом на 14.02.2023 року має заборгованість у розмірі 26\~766,66 доларів США, яка складається з наступного: -5\~473,50 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); -397,56 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; -789,37 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; -20\~106,23 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В забезпечення виконання зобов`язань за договором № DN81AR02000044 між позивачем та [PERSON] (Відповідач 2) було укладено договір поруки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Відповідача 1. На підставі викладеного, представник позивача просить суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR02000044 від 25.06.2008 у розмірі 26\~766,66 доларів США та понесені позивачем судові витрати. Ухвалою суду від 21.03.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 16.05.2023 року провадження у справі за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості в частині позовних вимог до [PERSON] закрито. Ухвалою суду від 16.05.2023 року продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості на 30 днів. Ухвалою суду від 22.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги про стягнення заборгованості з [PERSON] підтримав, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв`язку із неявкою відповідача, який був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання не з`явився, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України. Оскільки відповідачем не було надано відзиву на позов, тому суд приймає до уваги лише надані докази позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України,\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:\~1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; \~2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; \~3) відповідач не подав відзив; \~4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, ухваливши заочне рішення. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 25.06.2008 року між Приватбанком та [PERSON] був укладений кредитно- заставний договір № DN81AR02000044, згідно з яким відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 16\~866,38 доларів США на строк до 24.06.2015 року. (а.с. 13-27) Сторонами у договорі обумовлено, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за відсотками, комісії та інші витрати згідно кредитного договору. Згідно п. 4.1 договору передбачено, що за користування наданим кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник сплачує проценти за ставкою визначеною у ст. 17.1.7 договору. Згідно п. 17.1.6 договору процентна ставка становить 9,60 річних. Згідно п. 4.4 договору погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до ст. 17.8 договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності), процентами та кредитом. Згідно п. 17.8 щомісячно в період сплати позичальник зобов`язаний сплатити щомісячний платіж в розмірі 252,10 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ними. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме: видав відповідачу кредит. Відповідно до додаткової угоди № 1 від 08.07.2011 року до кредитного договору № DN81AR02000044 від 25 червня 2008 року, сума заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до 01.07.2011 року зменшилася на 934,93 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0 доларів США, комісія у розмірі 0 доларів США, пеня у розмірі 934,93 доларів США. (а.с. 24-25) Відповідно до додаткової угоди № 2 від 28.10.2013 року до кредитного договору № DN81AR02000044 від 25 червня 2008 року, сума заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди зменшилася на 1036,51 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0 доларів США, комісія у розмірі 0 доларів США, пеня у розмірі 1036,51 доларів США. (а.с. 26-27) Судом встановлено, що відповідач не в повному обсязі виконав свої зобов`язання щодо погашення суми кредиту та сплати інших платежів. Згідно з розрахунком заборгованості, поданого позивачем, станом на 14.02.2023 року склалася заборгованість у розмірі 26 766,66 доларів США, з яких: -5\~473,50 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); -397,56 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; -789,37 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; -20\~106,23 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. (а.с. 5-7) Таким чином, матеріалами справи встановлено та доведено, що банк надав відповідачу кредит у розмірі 16\~866,38 доларів США, а відповідач не виконав умови договору. Будь-яких належних, у розумінні статей 58, 179 ЦПК України доказів відсутності боргу перед АТ КБ "Приватбанк", відповідач суду не надав, про існування таких доказів не зазначив. Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша і друга статті 1054 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № DN81AR02000044 від 25 червня 2008 року, яка складається з: 5\~473,50 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту). Вимоги банку про стягнення заборгованості з урахуванням суми комісії 789,37 доларів США за користування кредитом є безпідставними, у зв`язку з наступним. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011\~у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11, частини восьмої статті\~18, частини третьої статті\~22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(з подальшими змінами) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції Закону України від 13 січня 2006 року № 3161-IV, чинній на момент укладення кредитного договору) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Згідно із\~Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг»\~частину четверту\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~доповнено новим абзацом: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Застосовуючи положення\~рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, суд дійшов висновку про припинення права банку на отримання усіх платежів, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, незалежно від часу укладення кредитного договору, що відповідає імперативному припису частини четвертої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у наведеній редакції. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за надання фінансового інструменту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. У кредитному договорі не зазначено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначено які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу, тому суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні вимог Банку про стягнення комісійної винагороди у сумі - 789,37 доларів США, оскільки стягнення щомісячної комісійної винагороди суперечить вимогам законодавства. Щодо позовних вимог позивача про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 20\~106,23 доларів США та 397,56 доларів США заборгованості по відсоткам за користування кредитом суд зазначає наступне. Згідно ч. 1\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов`язання За змістом ст.ст. 546,\~549,\~550,\~551 ЦК України\~неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2\~ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2\~ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 (провадження № 61-18379св21) зазначено, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18)». Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків здебільшого довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законом можуть встановлюватись правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є норми про неустойку (статті 549552 ЦК України). Щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Норма частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки, зокрема за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Суд враховує, що частина третя статті 551 ЦК України, з урахуванням статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, надає суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Відповідно до наданого банком розрахунку на момент закінчення строку дії договору, тобто на 24.06.2015 року, борг по пені становить 3\~109,86 доларів США (а.с. 7). Решта пені, визначена банком до розміру 20\~213,08 долари США, нарахована після закінчення терміну кредитування, тобто після 24 червня 2015 року.\~ Оскільки розмір пені у сумі 20\~106,23 доларів США, яку просить стягнути позивач, значно перевищує розмір основної заборгованості, а позивач не навів жодних розрахунків того, в якому розмірі йому завдано збитків неповерненням кредитних коштів, суд застосовує норму частини третьої статті 551 ЦК України та зменшує розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача, до 1 000,00 доларів США. Відповідно до наданого банком розрахунку на момент закінчення строку дії договору, тобто на 24 червня 2015 року, борг по сплаті процентів за користування кредитом становить 397,46 доларів США (а.с. 7). Судом встановлено, що\~борг за процентами в розмірі 397,56 доларів США позивач нарахував станом на 14 лютого 2023 року, хоча строк кредитування (строк дії кредитного договору) закінчився 24 червня 2015 року, а тому суд приходить до висновку про те, що право банку нараховувати проценти за кредитом припинилося 24 червня 2015 року, після закінчення строку кредитування, а нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку кредитування) суперечить закону, зокрема статті 1048 ЦК України. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню нараховані відсотки у розмірі 397, 46 доларів США. За таких обставин загальний борг за кредитом, який підлягає стягненню з відповідача становить 6 870,96 доларів США і включає тіло кредиту - 5\~473,50 доларів США, проценти 397,46 доларів США, пеню - 1000 доларів США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат у справі суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до платіжного доручення № BOJ66B3Q82 від 16 лютого 2023 року, у розмірі 14\~678,84 грн. та згідно платіжного доручення № 1 від 13.03.2023 року 3,45 грн., а всього 14\~682 грн. 29 коп. За таких обставин, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 768,92 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial