Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою 02 квітня 2021 року, в якій просив суд: позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав у відношенні їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] - громадянин України, та [PERSON] - громадянка Російської Федерації, з 10.05.2014 року по 29.12.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням мирового судді судової дільниці №143 від 30.09.2016 року Волгоградської області Російської Федерації. Під час шлюбу у сторін народилась спільна дитина [PERSON] , [INFO] . Спорів стосовно місця проживання дитини не було, відповідач не заперечувала, щодо проживання дитини з батьком. Відповідачка життям сина не цікавилась, не телефонувала, не виявляла бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. Позивач зазначає, що забезпечує гідні умови проживання, виховання та розвитку дитини. Відповідачка фактично покинула дитину, не вживає заходів щодо належного виховання дитини, щодо її морального, культурного та фізичного розвитку, не утримує дитину матеріально, що дає змогу дійти висновку, що поважних причин на виконання батьківських обов`язків відповідачем по відношенню до дитини відсутні. Оскільки вказані обставини в їх сукупності, на переконання позивача, є свідченням свідомого та умисного самоусунення відповідача від виконання покладених на неї батьківських обов`язків, у зв`язку з чим з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів малолітнього сина, він просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав та присудити стягнення з неї аліментів на утримання дитини. Ухвалою суду від 07.04.2021 року позов прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження та призначенням проведення підготовчого судового засідання (а.с.19). Ухвалою суду від 27.04.2021 року постановлено звернутися до компетентного суду Російської Федерації із судовим дорученням про надання правової допомоги, а саме вручення [PERSON] судових та позасудових документів, відібрання пояснень стосовно її позиції щодо пред`явлених до неї [PERSON] позовних вимог. На час виконання судового доручення провадження по справі зупинено.(а.с.21) Ухвалою суду від 28.09.2021 року провадження по справі поновлено у зв`язку з надходження документів на виконання судового доручення про надання правової допомоги - вручення судових документів та проведення окремих процесуальних дій (а.с.72). Ухвалою суду від 10.08.2023 року закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову / доказів судом не вживались. Під час виконання судового доручення Совєтським районним судом м. Волгограду [PERSON] було вручено позовну заяву з додатками з роз`ясненням права на подання відзиву (а.с.26-27,28). Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву (а.с.32-37), в якому просила відмовити в задоволенні пред`явлених [PERSON] вимог. Свою позицію по справі мотивувала тим, що вона дійсно є матір`ю [PERSON] , [INFO] . З позивачем [PERSON] , який є батьком дитини, вона перебувала в шлюбі, в 2015 році відносини між сторонами стали погіршуватись, тому [PERSON] , обговоривши це з [PERSON] , вирішила повернутись до Росії разом з дитиною. [PERSON] категорично відмовився приїхати до Росії, тому вона подала заяву до суду про розлучення і 29.12.2016 їх шлюб було розірвано. Син проживав з матір`ю, перепон у спілкуванні дитини з батьком [PERSON] не чинила і добровільно надала [PERSON] дозвіл на виїзд дитини за кордон строком на два роки з 26.08.2016 по 26.08.2018 року. З того часу дитину їй не повернули, та всіляко перешкоджають у спілкуванні з сином, та роблять все, щоб дитина її забула. Після загострення політичної ситуації між Україною та Росією можливості приїхати до України вона не мала. Не дивлячись на це, вона завжди намагається спілкуватись з сином. Перешкоди у спілкуванні з сином їм завжди чинив та чинить саме позивач, його мати та співмешканка. Зауважила, що вона ніколи не відмовлялась від сина, проявляє до нього інтерес, бажає бачитись з ним, не відмовляється від матеріального утримання дитини, самостійно надсилати грошові кошти вона не має можливості, оскільки адреса проживання сина від неї приховується. На її переконання, підстави для позбавлення її батьківських прав, що є крайнім заходом відповідальності батьків, відсутні з огляду на відсутність її винної поведінки та недоведеність ухилення від виконання таких обов`язків. Відповідь на відзив позивач не подав, додаткового часу для цього не потребував. Правом на участь в судовому засіданні позивач не скористався, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Пред`явлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась на сайті Судовоїх влади. Згідно листа Міністерства юстиції №39904/41834-32-22/12.1.1 від 26.05.2022 Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій з питань міжнародного співробітництва у цивільних і кримінальних справах, а також держави-сторони відповідних двосторонніх міжнародних договорів України, про неможливість гарантувати виконання українською стороною в повному обсязі своїх зобов`язань за відповідними міжнародними договорами України на період збройної агресії Російської Федерації проти України та введеного у зв`язку з нею воєнного стану на території України до повного припинення посягання на суверенітет, територіальну цілісність і недоторканість. Відповідно до листа Міністерства юстиції України №62114/12.1.2/32-22 від 28.07.2022, згідно з повідомленням Міністерства закордонних справ України через повномасштабну агресію проти нашої держави дипломатичні відносини між Україною та росією розірвані. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Дружківської міської ради, в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. При вирішенні справи покладалась на розсуд суду з урахуванням доводів, наведених органом опіки та піклування у висновку про доцільність / недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. За даних обставин, з урахуванням позиції учасників справи, суд вважає за можливе справу розглянути за їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію учасників справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення пред`явлених вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] - громадянин України, [INFO] , та [PERSON] , [INFO] - громадянка Російської Федерації, перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.05.2014 року по 29.12.2016 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб №00028281407 від 23.10.2020 року (а.с.5). [INFO] народився [PERSON] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області 28.10.2014 року.(а.с.15) Згідно з рішенням ГУ ДМС України в Донецькій області від 08.09.2020 року, [PERSON] , [INFO] , уродженець м.Дружківка, Донецька область, набув громадянство України на підставі ч.1 ст.7 Закону України «Про громадянство України» та є громадянином України з 23.09.2014 року (а.с.11). Станом на момент розгляду судом справи малолітній [PERSON] проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Позивач самостійно займається вихованням сина, допомагають йому мати [PERSON] та дядько [PERSON] . Мати дитини [PERSON] за вказаною адресою не проживає та не з`являється з 2015 року, виїхавши до м. Волгоград, Російська Федерація. Вказані обставини зазначені в акті від 19.10.2020 року, засвідченому головою ТКМ №15 «Яковлівка» з підписами сусідів - [PERSON] , [PERSON] (а.с.09). Доцільності у виклику в судове засідання вказаних осіб як свідків для підтвердження обставин, зазначених в акті, за клопотанням позивача суд не вбачає, оскільки відповідач [PERSON] не оспорює факт, що після виїзду до Російської Федерації в грудні 2015 року вона до України не поверталась та мешкає окремо від сина. Відповідно до Довідок №382 від 20.10.2020 року та №75 від 30.03.2021 року, виданих «Дошкільним навчальним закладом ясла-садок комбінованого типу №4 «Сонечко» Дружківської міської ради Донецької області, вихованням дитини займався батько, мати дитини не спілкується з вихователем, не приймає участь у батьківських зборах, не забирає дитину додому (а.с.07, 08). Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Дружківської міської ради від 27.09.2023 року №01-16/2660, про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в інтересах останнього орган опіки та піклування Дружківської міської ради вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього сина [PERSON] . Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Мотиви та доводи відповідача щодо чинення позивачем перешкод в спілкуванні з дитиною, суд не приймає до уваги з огляду на відсутність в матеріалах справи жодних доказів, як б свідчили про спроби [PERSON] , протягом всього періоду часу проживання дитини з батьком з 2016 року, вирішити виниклий між сторонами конфлікт, у випадку його наявності. Питання про визначення порядку участі матері у вихованні сина, спілкуванні з ним [PERSON] не ставилось, та в судовому порядку не вирішувалось. До того ж надання нотаріально посвідченої згоди законного представника на виїзд неповнолітнього закордон, третій особі, згідно якої [PERSON] прийняв на себе відповідальність за життя і здоров`я дитини, та здійснювати всі інші дії пов`язані з дитиною, протягом строку дії якого, відповідач не вживала ніяких заходів щодо анулювання чи відкликання зазначеної згоди, суд розцінює як свідчення самоусунення від виконання батьківських обов`язків, адже довірення вирішення такого роду питань матір`ю дитини на розсуд інших осіб само по собі є свідченням безвідповідального ставлення як до дитини, так і незацікавленості в тому, що буде з дитиною взагалі. Безпідставними є також доводи відповідача з приводу обмеження спілкування малолітнього [PERSON] з нею з боку [PERSON] та його матері та співмешканки, оскільки вони є нічим не підтвердженими з боку відповідача. Поміж іншим, відомості з дошкільного та шкільного навчальних закладів, де навчався [PERSON] , в черговий раз підтверджують, що інтересу до виховання, навчання сина мати [PERSON] ніколи не проявляла, жодного разу до цих закладів не з`являлася, вихованням дитини займається батько [PERSON] та допомагає бабуся - мати позивача. Зазначені обставини в їх сукупності суд розцінює як свідчення відсутності прояву уваги до дитини з боку відповідача, її незацікавленість життям, здоров`ям, благополуччям та майбутнім сина, адже відсутність спроб налагодити контакт з дитиною, визначити порядок участі у її вихованні, стабільному спілкуванні є наслідком самоусунення від виконання батьківських обов`язків та легковажного відношення до їх виконання. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року та рішенні у справі «Олссон проти Швеції» від 27 лютого 1992 року зазначив, що «…між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як визначено ст.ст.141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний стан. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до ст.ст.8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Як визначено ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1 ст.164 СК України, у випадку ухилення матері, батька дитини від виконання своїх обов`язків по її вихованню, вони можуть бути позбавленні судом батьківських прав. В розумінні п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3, який узгоджується з нормами ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування обов`язками. Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей, про що зазначено в п.15 вказаної постанови. Таким чином, з аналізу зазначених вище положень закону та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України слідує, що позбавлення батьківських прав можливе лише у разі винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, при цьому докази, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання обов`язків щодо виховання дитини мають бути безспірними. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні №39948/06 від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначив, що «… розірвання сімейних зв`язків між батьками та дитиною означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, у зв`язку з чим рішення національних органів має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання…». В ході судового розгляду знайшов підтвердження факт неналежного виконання відповідачем батьківських обов`язків, що виражається у її пасивній поведінці по відношенню до сина, відсутності піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, не прийняття участі в лікуванні, оздоровленні сина, навчальному процесі. При цьому така поведінка [PERSON] , на переконання суду, є винною та свідомою, а її посилання на чинення перешкод позивачем в участі у спілкуванні з дитиною, її вихованні, які, за наявності, вона ніяким чином протягом понад 8 років окремого проживання від дитини не намагалася усунути ні в досудовому, ні в судовому порядку, є недоведеними. На підставі викладеного,

Outcome: approved