Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулося Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим 29.11.2010 підписав заяву б/н. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. У зв`язку із порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним договором виникла заборгованість, яка станом на 14.06.2023 становить 99\~948, 75 гривень, з яких: 95\~323, 45 гривень заборгованість за тілом кредиту; 4\~625, 30 гривень заборгованість за відсотками. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 99\~948, 75 гривень станом на 14.06.2023 за договором про надання банківських послуг б/н від 29.11.2010. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати у розмірі 2\~684, 00 гривень. Ухвалою суду від 25.07.2023 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що ухвалу суду від 25.07.2023 та копію позовної заяви із доданими до неї документами відповідач отримав 16.08.2023. (а.с. 165) Тому, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи. У строк, визначений судом ухвалою суду від 25.07.2023, від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача на адресу суду не надійшли. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 29.11.2010 [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку в якій зазначено, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. (а.с. 16) Відповідач підтвердив, що він ознайомлений і згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк», на ім`я [PERSON] було видано наступні банківські картки: 1)29.11.2010 Картка Універсальна № [NUMBER] ; термін дії - до 09/14; 2)01.06.2011 Картка Універсальна № [NUMBER] ; термін дії - до 02/15; 3)02.06.2011 Картка Універсальна № [NUMBER] ; термін дії - до 02/15; 4)09.06.2011 Картка Універсальна № [NUMBER] ; термін дії - до 02/15; 5)14.04.2013 Картка Універсальна № [NUMBER] ; термін дії - до 09/16; 6)20.05.2016 Картка Універсальна № [NUMBER] ; термін дії - до 05/20; 7)13.01.2021 Картка Універсальна № [NUMBER] ; термін дії - до 11/24; 8)31.12.2021 Картка Універсальна № [NUMBER] ; термін дії - до 01/26. (а.с. 98) Відповідно до нової редакції статуту Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» останнє є правонаступником за всіма правами і обов`язками Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк». (а.с. 132-133) Згідно наданого банком розрахунку заборгованості за договором про надання банківських послуг б/н від 29.11.2010, станом на 14.06.2023 заборгованість складає 99\~948, 75 гривень, з яких: 95\~323, 45 гривень заборгованість за тілом кредиту; 4\~625, 30 гривень заборгованість за відсотками. (а.с. 3-12) Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах,\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо воля\~сторін виражена\~за допомогою\~телетайпного,\~електронного або\~іншого технічного\~засобу зв`язку. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо він\~підписаний його\~стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення договору). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом\~як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за\~законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України,\~в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений \~договором \~розмір \~процентів \~не \~може \~бути збільшений\~ банком,\~ іншою\~фінансовою установою\~в односторонньому\~порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника від 29.11.2010 процентна ставка не зазначена. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути проценти за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 29.11.2010, посилався на\~ витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та на витяг з Тарифів, розміщених на сайті:\~https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини кредитного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов, який наданий позивачем до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Підписана ж відповідачем анкета-заява до договору про надання банківських послуг містить лише його анкетні дані та контактну інформацію, та не містить жодних даних про умови кредитування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Таким чином, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (29.11.2010) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (29.06.2023), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів\~та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Не можна розцінювати як погодження умов кредитного договору інформацію, зазначену в Паспорті споживчого кредиту, з огляду на наступне. Як вбачається\~з матеріалів\~справи,\~позивачем надано\~до позовної\~заяви копію\~Паспорту споживчого\~кредиту із\~вмістом інформації\~якого відповідач\~був ознайомлений\~31.12.2021,\~тобто через\~майже одинадцять\~років з\~часу укладення\~договору про\~надання банківських\~послуг,\~як стверджує\~позивач.\~(а.с.\~101-104)\~Водночас, термін «паспорт споживчого кредиту» вживається у Законі України «Про споживче кредитування» лише в розділі II «Інформаційне забезпечення договору про споживчий кредит та дії, що передують його укладенню» та у Додатку 1 зі стандартизованою формою такого паспорта. При цьому цей Закон набрав чинності 10.06.2017, тобто через майже сім років з часу виникнення спірних правовідносин. В будь-якому разі слід врахувати, що інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (паспорт споживчого кредиту), є пропозицією до укладення кредитного договору (офертою). З огляду на норми закону паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Отже, надана позивачем копія Паспорту споживчого кредиту, жодного відношення до спірних правовідносин не має. Крім того, паспорт споживчого кредиту не є невід`ємною складовою частини кредитного договору. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні узгоджені із відповідачем Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вищевказане узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою 17.07.2019 у справі № 175/4576/14-ц. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої\~вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд звертає увагу на те, що наявність неоднакових редакцій та положень умов і\~правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих\~умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Вищевказане узгоджується із правовою позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України\~цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами договір про надання банківських послуг від 29.11.2010 у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). В той же час, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Суд вважає, що позивач має право за даних обставин вимагати від відповідача повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, однак зобов`язаний довести отримання таких коштів відповідачем і їх використання. Як встановлено судом, анкета-заява, підписана відповідачем 29.11.2010, не містить домовленості сторін про строки здійснення періодичних платежів за кредитом, сплату відсотків, неустойки. Разом з тим, пред`являючи позов, банк на підтвердження своїх вимог, крім Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, також посилався на довідку про умови кредитування з використання платіжної картки «Кредитка «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», у якій визначено: базова відсоткова ставка за користування кредитом (3,5%); розмір щомісячних платежів (7%) від заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним; пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісії. Зазначена довідка підписана відповідачем. (а.с. 100) В обґрунтування розміру заборгованості відповідача перед позивачем, останнім зокрема, надано виписку по особовому рахунку відповідача та розрахунок заборгованості. (а.с. 3-12, 86-95, 137-154) Згідно з розрахунком наданим позивачем, заборгованість відповідача перед позивачем за договором про надання банківських послуг б/н від 29.11.2010 станом на 14.06.2023 складає 99\~948, 75 гривень, з яких: 95\~323, 45 гривень заборгованість за тілом кредиту; 4\~625, 30 гривень заборгованість за відсотками. (а.с. 3-12, 86-95) Однак, вищевказаний розрахунок заборгованості не є належним доказом видачі та отримання кредиту, оскільки не є первинним документом, а також не є безспірним доказом розміру заборгованості, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, яка повинна бути підтверджена саме первинними документами. Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для\~бухгалтерського обліку\~господарських операцій\~є первинні\~документи.\~Для контролю\~та впорядкування\~оброблення даних\~на підставі\~первинних документів\~можуть складатися\~зведені облікові\~документи. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Згідно із п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту Отже, з огляду на вищевказані положення, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача, яка досліджується судом у сукупності з іншими доказами. Так, з виписки по рахунку відповідачки вбачається, що відповідач користувався грошовими коштами: знімав готівкові кошти, оплачував товари і послуги в період з 01.12.2010 та, зокрема, частково погашав заборгованість, за рахунок чого здійснювалось автоматичне списання коштів. Крім того, із виписки вбачається використання відповідачем декількох платіжних карток, а саме: 1) № [NUMBER] ; 2) № [NUMBER] ; 3) № [NUMBER] ; 4) № [NUMBER] ; 5) № [NUMBER] ; 6) № [NUMBER] , видача яких відповідачу на виконання умов договору про надання банківських послуг б/н від 29.11.2010 підтверджується відповідною довідкою. (а.с. 98) Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості, загальний залишок заборгованості за кредитом (тіло кредиту) становить 95\~323, 45 гривень. Проте, ця сума не є заборгованістю лише за тілом кредиту. Як слідує\~з виписки\~по рахунку\~відповідача,\~банком з\~31.05.2011\~здійснювалось автоматичне\~списання відсотків\~на суму\~36\~109,\~94 гривень і з 01.08.2013 неустойки на суму 750, 00 гривень (штраф 600, 00 гривень і пеня 150, 00 гривень). В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як вбачається з довідки про умови кредитування з використання платіжної картки «Кредитка «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», з якими був ознайомлений відповідач 29.11.2010, базова відсоткова ставка за користування кредитними коштами встановлена в розмірі 3, 0 % на місяць, тобто 36, 0 % на рік. Водночас, як вбачається із розрахунку заборгованості, позивачем відсоткова ставка за користування кредитними коштами змінювалась в односторонньому порядку, зокрема з 36, 0 % на 30, 0 %, з 30, 0 % на 34, 80 %, з 34, 80 % на 43, 20 %. Крім того, до простроченої заборгованості застосовувалась підвищена процентна ставка. Однак, як вбачається з довідки про умови кредитування, ними не передбачено розмір підвищених процентів у разі прострочення повернення кредитних коштів, як то визначено позивачем в розрахунку заборгованості. В матеріалах справи відсутні належні докази повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом. Крім того, суд звертає увагу, що поняттю\~«базова процентна ставка»\~не надано визначення в Умовах та Правилах надання банківських послуг у ПриватБанку і таке поняття не може розумітись як початкова процентна ставка, яка може змінюватись банком в односторонньому порядку. Таким чином, зважаючи на положення ст. 1056-1 ЦК України,\~в редакції чинній на момент укладення договору про банківське обслуговування, в даному випадку, підвищення позивачем процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку є неправомірним. Отже, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем відбувалось нарахування відсотків за користування кредитом, розмір яких сторонами не узгоджувався, за рахунок яких збільшувалося тіло кредиту. Крім того, із виписки по рахунку відповідача вбачається, зокрема, автоматичне списання банком неустойки в сумі 750, 00 гривень (штраф 600, 00 гривень (по 50, 00 гривень і 100, 00 гривень) і пеня 150, 00 гривень (по 50, 00 гривень)), що не відповідає відображеній сумі неустойки в розрахунку заборгованості. При цьому, з розрахунку заборгованості не вбачається порядок нарахування позивачем такої неустойки, виходячи з того, що у довідці про умови кредитування передбачено конкретний розмір неустойки. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Отже, нарахування позивачем неустойки на загальну суму 750, 00 гривень, за рахунок якої також було збільшено кредит, не відповідає умовам договору та вимогам чинного законодавства України. Вищевказані суми нарахованих відсотків і неустойки теж враховано позивачем як заборгованість за тілом кредиту, однак фактично такою не є. Як вбачається із розрахунку заборгованості, враховуючи відомості, що містяться у виписці по рахунку відповідача, нараховані банком відсотки і неустойка списувались автоматично за рахунок внесених відповідачем коштів або ж за рахунок кредитних. Відповідно, до бази, на яку нараховувалися проценти за користування кредитом, було включено не лише тіло кредиту, тобто можливо витрачені позичальником кошти, а й нараховані проценти (відбувалася так звана «капіталізація» процентів) та штрафні санкції (неустойку) шляхом збільшення розміру витраченого кредиту на суму нарахованих процентів та неустойки. Зазначене не відповідає чинному законодавству - проценти на проценти не нараховуються, як і проценти на неустойку. Отже, розмір заборгованості за кредитом (тіло кредиту), визначений позивачем в сумі 95\~323, 45 гривень, не є заборгованістю лише за тілом кредиту. Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, саме позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Таким чином, суд прийшов до висновку, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є необґрунтованим. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З виписки\~по рахунку\~відповідача судом\~встановлено,\~що станом\~на 14.06.2023\~ (дата\~проведення позивачем\~розрахунку заборгованості)\~відповідачем було\~внесено на\~рахунок усього\~391\~969,\~88\~гривень,\~а використано\~455\~058,\~69\~гривень.\~Водночас,\~банком суму\~автоматично списаних\~відсотків (36\~109,\~94 гривень)\~і неустойки\~(750,\~00\~гривень)\~включено до\~суми витрат\~491\~918,\~63\~гривень (455\~058,\~69\~гривень +\~36\~109,\~94 гривень + 750, 00 гривень). Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками і штрафними санкціями за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Таким чином,\~станом на\~14.06.2023\~(дата\~проведення позивачем\~розрахунку заборгованості)\~з часу\~укладення договору\~про банківське\~обслуговування \~29.11.2010\~відповідачем витрачено,\~але не\~погашено кредитних\~коштів (тіло\~кредиту)\~на загальну\~суму 63\~088,\~81\~гривень (491\~918,\~63\~гривень \~(391\~969,\~88\~гривень +\~36\~109,\~94 гривень + 750, 00 гривень)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Вирішуючи дану\~справу,\~судом прийняті\~до уваги\~висновки Верховного\~Суду,\~викладені зокрема:\~у постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 03.07.2019\~у справі\~№ 342/180/17,\~у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.01.2020 у справі № 643/5521/19, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2022 у справі № 697/302/20. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 25.07.2023 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві, а також докази, надані разом із нею. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання банківських послуг від 29.11.2010, яка станом на 14.06.2023 становить 63\~088, 81 гривень. В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення заборгованості в сумі 36\~859, 94 гривень, слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі враховуючи вищевикладене. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 2 684, 00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням від 23.06.2023. (а.с. 55) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1\~694, 14 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (63, 12 %). Решту судового збору в сумі 989, 86 гривень слід залишити за позивачем. До ухвалення рішення у справі ні позивач, ні відповідач не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують понесення інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial