Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

20.07.2023 року позивач в особі свого представника за довіреністю Дашко Володимира Миколайовича засобами поштового зв`язку звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором без номеру від 24.06.2019 року у розмірі 37257,59 грн. станом на 11.06.2023 року, з яких 30479,47 грн. заборгованості за кредитом та 6778,12 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, а також судові витрати за розгляд справи у суді у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2684,00 грн. В обгрунтування позову було зазначено, що 24.06.2019 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір без номеру у порядку ч.1 ст.634 Цивільного кодексу України на підставі анкети-заяви [PERSON] про приєднання до «Умов надання банківських послуг» і «Тарифів банку», які були отримані відповідачкою для ознайомлення в письмовій формі. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами надання банківських послуг і Тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг, зокрема кредитний, зі сплатою на користь позивача процентів за користування кредитними коштами. Позивач вказав, що за умовами вказаного договору відповідачу було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Позивач у повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених сторонами та в межах кредитного ліміту. Відповідачка в процесі користування кредитним рахунком не надала своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, чим порушив вимоги п.2.1.1.5.5 договору та статей 526, 527, 530, 610, 1054 ЦК України, тобто ухилився від виконання взятих на себе зобов`язань, що стало підставою для звернення позивача до суду із даною позовною заявою у порядку п.2.1.1.12.7.2 договору. Ухвалою судді від 31.07.2023 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін з можливістю подання усіх заяв по суті позову (а.с.76). Ухвалою суду від 30.08.2023 року провадження у справі було відкладено через відсутність даних про належне повідомлення відповідачки (а.с.81). У судове засідання представник позивача не прибув, про день, час та місце судового засідання позивач повідомлявся належним чином засобами Електронного суду (а.с.82), надавши разом із позовною заявою клопотання про розгляд справи за відсутності позивача (а.с.73). Відповідач у судове засідання не прибув, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином у порядку п.4 ч.8 ст.128 та п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.87-88), відзив не подав, причини неявки суду не повідомив, клопотань для вирішення складом суду не подавав. При цьому судом встановлюється неявка відповідача без поважних причин у попереднє судове засідання, оскільки до судового засідання 28.09.2023 року до суду повернулося належне повідомлення відповідача у порядку п.4 ч.8 ст.128 та п.5 ч.6 ст.272 ЦПК (а.с.85-86) про судове засідання 30.08.2023 року. Таким чином, судом встановлюється повторна неявка у судове засідання відповідачки без поважних причин та відсутність відзиву по даній справі, що дозволяє суду розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. На підставі статей 280 та 281 ЦПК України суд вважає за можливе вирішити справу по суті на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється. Вирішуючи справу по суті, суд виходить з наступних обставин. 24.06.2019 року [PERSON] підписала заяву-анкету відповідно до вимог ст.634 ЦК України, в якій підтвердила, що вона ознайомилася та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які разом складають між відповідачкою та позивачем договір про надання банківських послуг (а.с.15). Вказана заява не містила вимог про те, що вказаний договір про надання банківських послуг є процентний або що відповідач за користування коштами позивача повинен сплачувати відповідні проценти. В день укладання договору 24.06.2019 року [PERSON] підписала надану уповноваженим представником позивача інформацію про отримання у позивача кредитних коштів при користування всіма видами кредитних карток, які емітуються позивачем, зі стандартними процентами за їх користування, та збільшеними процентами при порушенні умов укладеного між сторонами кредитного договору (так званий, паспорт кредиту, а.с.16-17). При цьому у вказаній інформації було чітко зазначено, що вона діє з 24.06.2019 року до 09.07.2019 року, тобто має обмежений строк дії. Його підписання відповідачкою не може слугувати доказом того, що відповідачка підтвердила факт процентних кредитних відносин між сторонами та погодилася на запропоновані їй умови, оскільки ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Для отримання банківських послуг [PERSON] отримав у позивача банківську картку, яка в подальшому під час дії договору між сторонами через закінчення терміну її дії не перевидавалася. Строк дії картки, а відповідно і кредитного договору між сторонами сплинув 31.10.2022 року, після чого у позивача відносно відповідачки був лише єдиний спосіб стягнення, а саме визначений ч.2 ст.625 ЦК України, у вигляді інфляційних витрат та 3% річних, які до того ж з 24.02.2023 року до закінчення дії воєнного стану у нашій державі не підлягають нарахуванню відповідно до вимог п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. Відповідно до розрахунку у вказаний період (після 31.10.2022 і до 01.01.2023 року року) позивач продовжував нараховувати відповідачці проценти за користування коштами. Таким чином, погоджуючись з вимогами позивача щодо необхідності повернення відповідачем сум отриманих у позивача коштів, суд вважає, що відсутні підстави для нарахування позивачем відповідачу відсотків, зокрема прострочених, вимога щодо стягнення яких у розмірі 6778,12 грн. заявлена у позовній заяві, оскільки вказане нарахування не відповідає підписаним відповідачкою заяві-анкеті про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 24.06.2019 року та паспорту надання кредиту від 24.06.2019 року, оскільки не містить умов щодо можливості позивача нараховувати відсотки за користування отриманими у нього відповідачем коштами, а надані Умови та правила надання банківських послуг (а.с.19-55) як і витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт у позивача (а.с.18) не містить підпису відповідачки, що вказує, що зазначені в них умови відповідач та позивач не погоджували. У даному випадку мова йде про те, що на вказаній складовій договору позики, крім заяви відповідача від 24.06.2019 року та підписаним нею паспорту кредиту з обмеженим строком дії, який не є кредитним договором у розумінні вимог Цивільного кодексу України, зокрема ст.634, відсутні ознаки підтвердження відповідача саме на ті умови, які запропонував позивач відповідно до його розрахунків у позовній заяві та у виписці за договором від 26.06.2023 року. Підсумовуючи викладене суд встановлює, що даних про укладання між сторонами кредитного договору зі сплатою відсотків за користування коштами позивача між сторонами укладено не було через відсутність будь-яких доказів вказаного факту, зокрема підписаних відповідачем документів на підтвердження саме процентного кредитного договору між сторонами, оскільки жоден з наявних документів у справі не вказує, що відповідач погоджувалася на нарахування на отримані ним кредитні кошти процентів за їх використання. Таким чином під час розгляду справи підтвердився борг за сумою тіла кредиту у визначеному позивачем розмірі у сумі 30479,47 грн., в той час як вимоги щодо стягнення процентів у сумі 6778,12 грн. не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - позивач АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В даній справі позивач не довів факту можливості застосування взагалі відсотків щодо укладеного між сторонами договору, як і можливість їх застосування при нарахування заборгованості. Крім цього, укладений договір між сторонами сплинув 31.10.2022 року, коли сплинув термін дії виданої відповідачці картки. Із правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що суд задовольняє позовні вимоги у розмірі 30479,47 грн . із 37257,59 грн. заявлених, що становить 81,80% від ціни позову, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 81,80% від сплаченого при зверненні до суду позивачем судового збору у розмірі 2684,00 грн., що становить 2195,51 грн. Іншу суму сплаченого судового збору слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial