Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

01.08.2023 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , та просить надати позивачу [PERSON] дозвіл на виїзд доньки [PERSON] , [INFO] за межі України (без згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] , [INFO] , строком на три роки. Позивач посилається на те, що з 02.08.2013 року по 10.10.2018 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем та [INFO] у вказаному шлюбі у них народилася дочка [PERSON] . Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, дитина проживає разом з нею. Також на її користь з відповідача рішенням Болградського районного суду з відповідача були стягнені аліменти на утримання дочки, але боржник жодного разу аліменти не сплатив. Наразі на території України йдуть бойові дії, позивач побоюється за життя своєї дитини. Дитина знаходиться на повному утриманні у матері, доступ батька до дитини не обмежений, але він не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дочки, саме позивач бере на себе всю відповідальність за дитину під час її поїздок за кордон, тому звертається до суду з цім позовом. Окрім цього представник позивача [PERSON] , яка здійснює свої повноваження на підставі довіреності від 26.05.2023 року, 11.08.2023 додатково пояснила, що у зв`язку з введенням на території України воєнного стану дійсно через державний кордон можливо виїжджати з дитиною без згоди іншого з батьків, але при в`їзді до іншої країни працівники прикордонної служби вимагають надати дозвільні документи від батька. Отримати довіреність від відповідача позивач не може, так як вони не спілкуються, а зі слів його родичів їй відомо, що він веде аморальний спосіб життя та на даний час перебуває за кордоном. Відповідач не сплачує аліментів та не приймає участі у вихованні дитини, фактично дитина знаходиться на повному матеріальному забезпеченні матері, яка самостійно виховує дитину. Позивач досить часто відвідує Республіку Кіпр, де фактично знаходиться зараз. Для захисту інтересів дитини позивач [PERSON] змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 22.08.2023 року по справі було відкрите загальне позовне провадження та справу призначено до підготовчого провадження. В подальшому ухвалою від 20.09.2023 року підготовче провадження було закрите та справу призначено до судового розгляду. До суду позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, представник [PERSON] у своїх письмових поясненнях від 11.08.2023 року просила розглянути справу у відсутність позивача та її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, а саме шляхом надіслання судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті суду, причину неявки суду не повідомив, відзив до суду не надав, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Голова органу опіки та піклування Болградської міської ради - Димитрієв С.Г. в судове засідання не з`явився, 05.09.2023 року надав до суду лист за вих.№1532/02-12 від 05.09.2023 року, в якому повідомляє, що на теперішній час мати дитини [PERSON] разом з дитиною знаходяться за межами України (на території Республіки Кіпр). Відповідно до Правил перетину кордону в умовах воєнного стану окремими категоріями громадян виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріального посвідчення згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини, на підставі яких Державна прикордонна служба дозволить перетин державного кордону. Також відповідно до п.72-1 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» для підтвердження місця проживання дитини під час вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України можливо лише з метою, визначеною ч.5 ст.157 СК України (лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, утому числі у складі організованої групи дітей). Враховуючи вищезазначене орган опіки та піклування не може надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно вивчивши обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набрала чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як встановлено судом сторони, громадяни України, є батьками [PERSON], [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим 23.12.2016 року Головою адміністрації округу Лімассола Республіки Кіпр, персональний ідентифікаційний номер [NUMBER] (а.с.6). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 02.08.2013 року, був розірваний на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 10.10.2018 року по справі № 497/1276/18. Рішення набрало законної сили 12.11.2018 року (а.с.13). В подальшому, 18.01.2019 року на підставі заочного рішення суду від 18.12.2018 року по справі №497/1757/18 (а.с.15) Болградським районним судом Одеської області було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] (а.с.14). В цьому рішенні був встановлений факт знаходження дитини на утриманні матері. Як вбачається з довідки №96061, виданої 18.07.2023 року в.о.начальника Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харків Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, з примусового виконання виконавчого листа №497/1757/18, виданого 18.01.2019 року Болградським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] аліментів, станом на 01.07.2023 року за ним наявна заборгованість зі сплати аліментів у сумі 155 251 грн. 17 коп. (а.с.16), тобто відповідач не виконує свій обов`язок щодо матеріального забезпечення дитини. Відповідно до довідки №621, виданої 22.05.2023 року адміністратором сектору з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру надання адміністративних послуг Болградської міської ради Одеської області Петровою Г. , [PERSON] , 11.12.2016 року зареєстрована разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст.7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст.9 Конвенції про права дитини). За правилами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Водночас, за змістом ст.124 Конституції України та ст.15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: -за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; -без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Визначаючи, чи відповідає найкращим інтересам дитини дозвіл на виїзд дочки сторін за кордон без згоди батька у супроводі матері, суд враховує, що за встановлених фактичних обставин справи вихованням та матеріальним забезпеченням дочки займається мати [PERSON] , відтак, враховуючи періодичне проживання позивача за кордоном (Республіка Кіпр), виїзд дочки за місцем тимчасового проживання матері відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, яка перебуває під її опікою та піклуванням. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved