Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що 26 квітня 1977 року його дідусь [PERSON] отримав ордер №000583 на право зайняття двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Станом на день звернення до суду з позовом дана квартира є комунальною власністю Лозівської міської ради Харківської області та не зареєстрована за будь-ким на праві приватної власності. На час отримання ордеру сім?я дідуся складалася з 3 чоловік: дідуся - [PERSON] , його дружини, бабусі позивача- [PERSON] та їх доньки, мами позивача - [PERSON] . [INFO] дідусь [PERSON] помер. Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 28.02.2012 року №149 «Про заміну наймачів у договорах найму жилих приміщень» замінено наймача у договорі найму жилого приміщення - двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на [PERSON] у зв?язку зі смертю наймача [PERSON] . [PERSON] зазначив, що з 2000 року, з часу розірвання батьками шлюбу він фактично проживав з дідусем і бабусею, як член сім?ї, в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , бабуся та дідусь ним опікувалися. Після смерті дідуся, на прохання бабусі в квартиру вселилася на правах члена сім?ї і мама позивача. Позивач вказав, що коли досяг повноліття, взяв на себе весь тягар побуту, утримання житла, коли мав заробітки, сплачував комунальні послуги тощо, хоча його зареєстрованим місцем проживання була адреса: [ADDRESS] , однак більше 5 років будинок за вказаною адресою перебуває в аварійному стані і є непридатним для життя. Цей будинок був власністю бабусиної сестри, яка померла. Проживаючи разом з бабусею, позивач та його мама мали взаємні права та обов?язки, разом докладали певних зусиль для належного утримання житла. Оскільки останні роки стан здоров?я бабусі був вкрай тяжким, [PERSON] старався самостійно справлятися з усіма побутовими та господарськими справами. Разом з цим, доглядав і саму бабусю. [INFO] бабуся [PERSON] померла. Позивач разом зі своєю мамою [PERSON] поховали бабусю та розпорядились її речами. Після смерті бабусі [PERSON] продовжив проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] , оскільки іншого житла, придатного для проживання, він не мав. Позивач продовжив користуватися спірною квартирою, належним чином утримувати житлове приміщення, сплачувати комунальні послуги. Таким чином, вказана квартира була і є його постійним місцем проживання. У лікарні він обліковується як пацієнт, який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи на те, що позивач позбавлений можливості мати, передбачені законом права та обовязки, що витікають з права користування житлом, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, учасникам справи надано строк для подання заяв по суті. Представником відповідача було надано клопотання, в якому вона просила вирішити дану справу на розсуд суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Справа розглядається за наявними в ній матеріалами, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до такого висновку. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в сімї [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження(а.с.16). [PERSON] народився [INFO] в родині [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження(а.с.78). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу(а.с.79). Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб(а.с.80), [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та взяла прізвище чоловіка. 26 квітня 1977 року [PERSON] отримав ордер №000583 на право зайняття двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). На час отримання ордеру сім?я дідуся позивача складалася з 3 чоловік: дідуся - [PERSON] , його дружини, бабусі позивача- [PERSON] та їх доньки, мами позивача - [PERSON] . Факт того, що [PERSON] та [PERSON] є бабусею та дідусем позивача підтверджується письмовими поясненннями свідків(а.с.90-95). [PERSON] зазначив, що з 2000 року, з часу розірвання батьками шлюбу він фактично проживав з дідусем і бабусею, як член сім?ї, в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , бабуся та дідусь ним опікувалися. Позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 04.12.2004 року, однак не проживає там, так як будинок за вказаною адресою перебуває в аварійному стані і є непридатним для життя, що підтверджується довідкою(а.с.22). Станом на день звернення до суду з позовом дана квартира є комунальною власністю Лозівської міської ради Харківської області та не зареєстрована за будь-ким на праві приватної власності. [INFO] дідусь [PERSON] помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть(а.с.13). Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 28.02.2012 року №149 «Про заміну наймачів у договорах найму жилих приміщень» замінено наймача у договорі найму жилого приміщення - двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на [PERSON] у зв?язку зі смертю наймача [PERSON] (а.с.21). Як вказує позивач, після смерті дідуся, на прохання бабусі в квартиру вселилася на правах члена сім?ї і його мама [PERSON] . [INFO] бабуся [PERSON] померла, що підтверджується копіями свідоцтва про смерть, довідки про причину смерті(а.с.14). Позивач разом зі своєю мамою [PERSON] поховали бабусю та розпорядились її речами. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть(а.с.81). Після смерті бабусі [PERSON] продовжив проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] , оскільки іншого житла, придатного для проживання, він не мав. Позивач продовжив користуватися спірною квартирою, належним чином утримувати житлове приміщення, сплачувати комунальні послуги. Таким чином, вказана квартира була і є його постійним місцем проживання. Вище вказане підтверджується актом про проживання осіб від 17.07.2023 року, письмовими поясненнями свідків(а.с.84-89). У лікарні він обліковується як пацієнт, який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить копія медичної карти(а.с.90-95). Зважаючи на те, що позивач позбавлений можливості мати, передбачені законом права та обовязки, що витікають з права користування житлом, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (безспірні члени сім`ї: дружина, чоловік наймача, його діти, в тому числі повнолітні). Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Членом сім`ї наймача, в розумінні ч.2 ст.64 ЖК УРСР , може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Відповідно до ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. При цьому, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням (п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року). Водночас, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Так, з письмових пояснень свідків вбачається те, що спірна квартира була постійним місцем проживання позивача та він з наймачем вів спільне господарство. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, дослідивши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Беручи до уваги вище викладене,

Outcome: approved