Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідач, з яким він не пов`язаний родинними зв`язками, оскільки він був йому вітчимом до дня смерті матері [INFO] , зареєстрований у будинку, який належить йому. Однак відповідач у будинку фактично не проживає, в догляді за будинком та сплаті комунальних послуг участі не приймає. Також позивач з відповідачем постійно разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Позивач вказує, що наявність зареєстрованої особи створює перешкоди для продажу будинку, оскільки покупці відмовляються купувати будинок, в якому зареєстровані особи. Позивач вважає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є належним способом захисту його порушених прав, оскільки відповідач втратив право користування у зв`язку з тривалою, понад шість років, відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, тому він як власник вимушений звернутися до суду. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2006, на підтвердження чого наданий договір купівлі-продажу та Витяг з Державного реєстру правочинів № 2318108 від 25.04.2006 (а.с. 15-17). Також право власності підтверджується реєстраційним посвідченням Чугуївського МБТІ від 25.04.2006 (а.с. 18). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19). Факт реєстрації відповідача підтверджується також відповіддю Новопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 09.02.2022 на запит суду в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України (а.с. 28, 30). Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій цієї статті наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Згідно зі статтею 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Згідно позиції Верховного Суду, сформованої у справі № 182/6536/13-ц від 18.03.2020, житлове законодавство не встановлює вичерпного переліку поважних причин відсутності особи у житловому приміщенні, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутньою особою є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності особа зберігає намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК України, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначено у позові, відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, житловою площею будинку не користується, за житлово-комунальні послуги не сплачує та позивач не має змоги продати будинок. Вичерпного переліку поважності причин відсутності особи в житловому приміщенні, право користування яким вона має, житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге - без поважних причин. Так, у позові позивач вказує, що відповідач за місцем реєстрації не проживає, але жодного доказу щодо непроживання відповідача за місцем реєстрації не надано. 12.05.2023 судом позовна заява була залишена без руху у зв`язку з несплатою судового збору та ненадання доказів щодо непроживання відповідача за місцем реєстрації, копія ухвали направлена позивачу на електронну адресу. Однак недоліки, вказані в ухвалі суду, позивачем не усунуті. Таким чином, твердження позивача про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації доказово не підтверджено і причини непроживання відповідача в спірній квартирі не вказані. Крім того, позивачем не вказано фактичне місце проживання відповідача. Ухвалюючи рішення, суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, та оцінивши надані позивачем докази у їх сукупності, обґрунтовано виходить із того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності без поважних причин непроживання відповідача у будинку. Доводи позивача зводяться до неспроможності самостійно сплачувати комунальні послуги та бажанням продати будинок, що в силу закону не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Тоді як втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), що має переслідувати легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та бути необхідним заходом у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Оскільки задоволення вимог позивача призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення житлових прав відповідача, місце фактичного проживання якого не встановлено, та не доведена відсутність поважних причин його проживання не за місцем реєстрації, тому підстави задоволення позову відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами обставини неповажності причин непроживання відповідача у будинку, право користування яким останній має, отже за таких обставин по справі підстав для задоволення позову судом не вбачається. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~(далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою оплаті підлягає судовий збір 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, тобто 992,40 грн. У позовній заяві позивач посилається на Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», але конкретно не вказано на норму цього закону. При цьому, позивач не звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду за вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18, в ухвалі Верховного Суду від 29 грудня 2020 року у справі № 431/891/20, провадження № 61-18402ск20. Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19) зазначено, що відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Разом з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Подібну правову позицію щодо застосування та тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19) та постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 490/8128/17 (провадження № К/9901/166/18, К/9901/30220/18)». Позивач звернувся до суду з позовом, предметом якого є визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, власником якого є позивач. Отже, позов у цій справі не стосується соціального і правового захисту учасників бойових дій. Таким чином, позивач повинен був сплатити судовий збір у порядку та розмірі, визначених Законом України «Про судовий збір». Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним в ухвалі від 20 квітня 2021 року у справі № 2-5151/09, провадження № 61-6249ск21. Оскільки позивач при пред`явленні позову не сплатив судовий збір і не усунув недоліки вказані в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху щодо сплати судового збору, враховуючи, що у задоволені позову відмовлено. то судовий підлягає стягненню з позивача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved