Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

У січні 2022р. позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ФОП [PERSON] , в якому просила суд: - розірвати, укладений між сторонами договір поставки № 16/7 від 16 липня 2020р. (далі по тексту - вимога № 1); - стягнути з відповідачки на свою користь сплачені кошти у розмірі 311522,80 грн. (далі по тексту - вимога № 2); - стягнути з відповідачки на свою користь неустойку у розмірі 4542002,42 грн. - 3 % несвоєчасне виконання зобов`язань (далі по тексту - вимога № 3); - стягнути з відповідачки на свою користь моральну шкоду у розмірі 20000,0 грн. (далі по тексту - вимога № 4); Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 16 липня 2020р. муж сторонами був укладений договір поставки № 16/7 (далі по тексту - договір), відповідно до якого відповідачка зобов`язувалась здійснити позивачці поставку товару (меблів) опис і характеристики якого містяться в специфікаціях. На виконання умов договору позивачкою 22 липня 2020р. було здійснено оплату вартості меблів на суму 361522,80 грн.; поставка мала відбутися за адресою: [ADDRESS] , проте поставка меблів не відбулася. З цього приводу, між сторонами були перемовини: 20 серпня, 14 вересня , 15 жовтня 2020р., проте пояснень причин не поставки меблів стороною відповідача не надавалось. 14 січня 2021р. позивачка звернулась з заявою до відповідачки про повернення грошових коштів. 18 лютого 2021р. відповідачка повернула лише кошти в сумі 50000,00 грн., а решта коштів повернута не була. Про повернення суми 50000,00 грн., позивачкою 18 лютого 2021р. була надана відповідачці розписка. 14 жовтня 2021р. позивачка направила претензію відповідачці, відповідь на яку не було надано. 09 грудня 2021р. позивачко було подано до Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві заяву про вчинення відповідачкою кримінального правопорушення, за ознаками визначеними ст. 190 КК України. Заява була зареєстрованою за ЖЄО № 84284; за наслідками розгляду заяви відповідачка підтвердила в поліції, що залишається винною позивачці за договором суму боргу у розмірі 311522,8 грн. Позивачка вважає, що укладений між сторонами договір, зважаючи на положення ст. ст. 610, 651, 664 ЦК України, підлягає розірванню в судовому порядку, так як його положення не передбачають односторонню відмову. Також на думку позивачки, з відповідачки підлягає стягненню пеня за не поставку меблів, згідно положення п. 22 ст. 1, ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 4542002,42 грн. Крім того, на думку позивачки, відповідачкою їй була заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в 20000,0 грн., та яка полягає в тому, що від моменту укладання договору і до дня подання зазначеного позову до суду, відповідачкою не були виконані вимоги щодо поставки меблів, не повідомлено про причини не поставки меблів, через що позивачка не могла облаштувати своє житло, тривалий час позбавлена своїх грошових коштів. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, з метою захисту своїх порушених прав позивачка вимушена була звернутись до суду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2022р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 27 вересня 2022р. стороною позивача було подано до суду заяву про долучення доказів, з якою сторона долучила протокол опитування свідка ( [PERSON] ) від 26 вересня 2022р. 13 червня 2023р. до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідачка проти позову заперечила, просила суд залишити позов без задоволення. Так, на думку сторони відповідача укладений між сторонами договір вже є розірваним з 14 січня 2021р. Відповідачка заборгувала позивачці не 311522,80 грн., а 270000,00 грн. за мінусом повернутих 50000,0 грн., де таке повернення мало місце 18 лютого 2021р. Звертала увагу суду, що невиконання нею зобов`язань з поставки меблів за договором відбулась через «COVID-19», не надання з боку АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» дозволу на придбання валюти і вини постачальників, з якими відповідачка уклала договори, про поставку меблів на замовлення позивачки. У відносинах по договору мають місце форс-мажорні обставини. Майно відповідачки в рамках справи № 367/754/20 арештовано, а тому обмежено право на розпорядження та користуватися спільним майном подружжя в т.ч. для ведення господарської діяльності, за рахунок якої відповідач могла би повернути заборгованість за договором. Положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», на думку сторони відповідача, регулюють правовідносини щодо виконання робіт (надання послуг), а за договором, укладеним між сторонами ні роботи, ні послуги не виконувались, і не надавались. Розмір моральної шкоди, на думку сторони відповідача, не підтверджений належними та допустимими доказами, а наявні форс-мажорні обставини виключають можливість стягнення моральної шкоди. 28 червня.2023р. на адресу суду надійшли письмові пояснення представника позивача на відзив, в яких сторона вказала, що подача відзиву після закриття підготовчого провадження не передбачена ч. 1 ст. 126, ч. 2 ст. 191 ЦПК України; просив відзив взяти до уваги, а долучені до нього документи - повернути відповідачу. Окремо підтримав свої вимоги і мотиви до них, викладені у позовній заяві. Саме через пропуск відповідачем строку на звернення до суду з відзивом, то позивач свою відповідь на відзив не подавала. В судовому засіданні 10 квітня 2023р. представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові просив суд позов задовольнити; представник відповідача проти позову заперечив, просив суд залишити його без задоволення. В судове засідання 28 вересня 2023р. сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. Сторона позивача подала на адресу суду заяву про розгляд справи у свою відсутність; сторона відповідача поважності причин неявки не повідомила. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Пункти 3), 7), 17), 19), 20), 22) абзацу 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» вказують, що: виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами; послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; реалізація - діяльність суб`єктів господарювання з продажу товарів (робіт, послуг); споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Частиною 1 ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 1011 ЦК України обумовлено, що за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2 ст. 628 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 16 липня 2020р. між позивачкою (споживач, замовник) і відповідачкою (виконавець, постачальник) укладено договір, відповідно до п. 1.1.якого постачальник зобов`язується на умовах, передбачених договором, поставляти і передавати у власність замовнику, а замовник зобов`язаний приймати й оплачувати меблі в асортименті. Асортимент товару, його опис і характеристика, ціна одиниці товару та інші параметри товару містяться в специфікаціях, а перелік відповідної партії товару (асортимент), ціна одиниці товару та вартість партії в цілому зазначається в рахунках-фактурах або накладних. В п. 2.1.1. договору вказано, що постачальник зобов`язується поставляти товар замовнику відповідно до його замовлень у строк, визначений в п. 3.3. договору. Граничний строк поставки габаритного товару до шести десяти днів (п. 3.3. договору). Місце поставки: [ADDRESS] ; умови поставки: DDP (Інкотермс-2010) (п. 2.1.2. договору). За умовами п. 4.1. договору, вартість договору визначається загальною вартістю товару, відповідно до накладних, що є невід`ємною частиною договору. Ціни на продукцію повинні бути затверджені замовником до початку постачання продукції шляхом підписання специфікації до договору. Товар в наявності підлягає оплаті в один етап: передоплата у розмірі 100 % від вартості товару, одразу після підписання договору (п. 4.2. договору). Товар, що поставляється під замовлення підлягає оплаті в два етапи: передоплата у розмірі 270000,00 грн. від вартості товару протягом 3-х банківських днів з дати направлення замовлення; остаточна оплата за товар по рахунку здійснюється за тиждень до прибуття в Україну. З аналізу змісту, укладеного між сторонами договору вбачається, що він містить одночасно елементи договору комісії, так як позивачка за каталогом виробника або представника виробника меблів обирає відповідні меблі і формує в такий спосіб доручення відповідачці за оплату вчинити на користь позивачки придбання меблів, позивачка сплачує відповідачці кошти за такі меблі, а відповідачка за рахунок отриманих від позивачки коштів придбає меблі на себе, здійснює їх перевезення і поставляє за адресою позивачки. При цьому, на момент оформлення договору відповідачка не є власником меблів, і не має їх в своєму розпорядженні. За даними специфікації, всього мало бути поставлено сім окремих об`єктів меблів: ліжко (включаючи, узголів`я (2 шт.), платформа-основа (2 шт.), універсальна база на опорних ніжках (2 шт.)), прямокутний приставний столик (1 шт.), столик туалетний (2 шт.), стільчик обідній (2 шт.) і високий поворотний чест (1 шт.). До специфікації додавався опис меблів і їх фото. Загальна вартість меблів визначена у розмірі 361552,80 грн. За даними специфікації був сформований рахунок на оплату № 22 від 16 липня 2020р., де була вказана вартість меблів у розмірі 361552,80 грн. (з ПДВ). Оплата позивачкою за договором відбулась в липні 2020р., що підтверджується поясненнями позивачки, її заявою від 14 січня 2021р. про повернення коштів і довідкою від 18 лютого 2021р. про отримання частини оплати, листом Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 11 січня 2022р. вих. № 50-662АЗ, показами свідка [PERSON] , зазначені в протоколі від 26 вересня 2022р., особистими поясненнями відповідачки, наведеними у відзиві на позовну заяву, і перепискою позивачки з відповідачкою, яка велась в за стосунку «Viber». Після спливу шістдесяти днів, починаючи з 16 липня 2020р. поставка меблів за договором не відбулась. Відповідно, днем, з якого потрібно рахувати прострочення по договору є наступний день після 15 вересня 2020р. За правилами ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А положення ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 14 січня 2021р. позивачкою було надіслано відповідачці заяву про повернення їй грошових коштів в сумі 361552,80 грн. На виконання зазначеної досудової вимоги, відповідачкою 18 лютого 2021р. було здійснено повернення позивачці лише 50000,0 грн., про що позивачка склала довідку, адресовану відповідачці, в якій вказала, що станом на 18 лютого 2020р. сума боргу становить 311552,8 грн. З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку, що відповідачка допустила прострочку в поставці меблів, і не здійснила їх поставку у строк до 15 вересня 2020р. (включно), як і не виконала вимогу позивачки про повернення всієї суми раніше сплачених грошових коштів. Частина 1 ст. 611 ЦК України вказує, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, то зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (ч. 3 ст. 653 ЦК України). Положенням п. 7.2. договору передбачено, що усі зміни і доповнення до договору укладаються в письмовій формі й оформлюються додатковими угодами. У заяві від 14 січня 2021р. позивачка просила відповідачку повернути їй кошти, проте не вказувала вимогу про розірвання договору. Верховний Суду у постанові від 09 грудня 2020р. у справі № 199/3846/19 навів критерії, які необхідно враховувати при оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання. Зокрема, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» - позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Відповідно до ст. 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору (2) застосовується з ініціативи кредитора (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав. У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок - він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором. Статтею 19 ЦК України передбачено, що особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності. Контрагент може порушити як основне зобов`язання, заради якого укладався договір, так і будь-який інший договірний обов`язок. Якщо має місце порушення будь-якого договірного обов`язку, у кредитора теоретично виникає право на розірвання договору, але і таке порушення має бути істотним для наділення кредитора правом на судове розірвання порушеного договору. При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення; 2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого; 4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; 7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору; 9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; 12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; 13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору; 17) не усунення боржником порушення в додатковий термін; 18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Аналогічні висновки, зазначав і Верховний Суд України, який у постановах від 18 вересня 2013р. у справі № 6-75цс13, від 14 жовтня 2014р. у справі № 3-143гс14 прийшов до наступних висновків: у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою вимоги № 1 і № 2 є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Положення ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Разом з цим, ч. 1 ст. 624 ЦК України вказує, що якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Абзацом 1 ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів передбачено», що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Звертаючись до суду з вимогою № 3, сторона позивача зазначала, що починаючи з 16 вересня 2020р. мала місце прострочка виконання зобов`язань за договором зі сторони відповідачки, яка триває і станом на день звернення до суду з позовом - 14 січня 2022р., у зв`язку з чим просила суд стягнути на свою користь неустойку у розмірі 4542439,82 грн. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України). Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, необхідно з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим з огляду на інтереси сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначність прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідність розміру пені наслідкам порушення, негайне добровільне усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання. Строк прострочення триває з 16 вересня 2020р. і поставка меблів не відбулась в т.ч. під час розгляду справи в судовому порядку, пр цьому протягом всього часу розгляду справи в суді стороною відповідача не було подано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження не можливості виконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором з незалежних від неї причин, а тому суд приходить до висновку, що вимога № 3 підлягає частковому задоволенню, а саме з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню неустойка в розмірі прямих збитків - 311552,8 грн. Вирішуючи вимоги про стягнення моральної шкоди (вимога № 4), суд керується наступним. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9) ч. 2 ст. 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 5 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», за № 4 від 31 березня 1995р., обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, суд вважає, що позивачкою доведено факт завдання їй шкоди зі сторони відповідачки, що полягає у не поставці меблів, не інформуванні відповідачкою позивачку про причини не поставки меблів, тривалого не відновлення порушеного права сторони позивача, відповідачкою добровільно, у позбавленні позивачки легітимних очікувань про отримання замовлених меблів в той час, коли остання розраховувала їх використання вже у вересні 2020р. Додаткові страждання, на думку суду спричиняють позивачці, тривалий час не повернення відповідачкою отриманих на виконання договору грошових коштів, а тому суд вбачає в діях відповідачки протиправні дії, і вони пов`язані з тим, що позивачка не отримала ні меблі, ні свої грошові кошти. Суд також враховує правила п. 5) ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Враховуючі наявність доказів на підтвердження спричиненої моральної шкоди, обґрунтування її розміру та приймаючи до уваги, що вимоги позову про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на тому, що неправомірними діями відповідачки позивачці завдано моральної шкоди, то суд вважає, що з метою захисту порушеного права позивачки слід стягнути з відповідачки на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди 15000,0 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до частини задоволених вимог, у розмірі 8215,86 грн., а також на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,0 грн.

Outcome: partial