Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, який мотивує тим, що постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.07.2022 року по справі № 308/8429/19 було визнано незаконним звільнення позивача з посади торговельного агента ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» з 20.06.2019 року. Постанова апеляційного суду була залишена в силі постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.11.2022 року. Разом з цим, позивач вказує на те, що питання щодо вирішення стягнення з ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21.06.2019 року по 05.07.2022 року, як це передбачено ч.2 ст. 235 КЗпП України, судом вирішено не було, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із даним позовом та просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний період у розмірі 600134,85 грн. Під час визначення вказаної суми позивач керувався, в тому числі, п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100. Окрім цього, позивач у позовній заяві вказує, що постанова Закарпаського апеляційного суду від 05.07.2022 року, яка набула законної після її оголошення і підлягала негайному виконанню в частині поновлення позивача на роботі виконана не була, у зв`язку з чим, позивач був змушений звернутися до суду про видачу виконавчого листа. 15.11.2022 року державний виконавець у телефонній розмові повідомив позивачеві, що відповідач видав наказ про його поновлення на роботі від 03.11.2022 року. Того ж дня, позивач прибув на підприємство і подав заяву про ознайомлення із цим наказом. Таким чином позивач вважає, що затримка поновлення його на роботі виникла з вини відповідача, а тому , просить суд стягнути з відповідача на його користь 74526,55 грн. середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 06.07.2022 року по 15.11.2022 року. Не погоджуючись із вказаним позовом, від представника відповідача Яковенка О.В. 21.02.2023року надійшов відзив на позовну заяву. Обґрунтовуючи свої доводи та заперечення у відзиві відповідач вказує, що Закарпатський апеляційний суд 05.07.2022 року виніс постанову, якою вирішив поновити позивача на посаді торговельного агента ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» з 20.06.2019 року виключно на підставі того, що вказаний працівник не міг бути звільнений за прогул в період його тимчасової непрацездатності. Саме тому, після остаточного перегляду справи № 308/8429/19 в суді касаційної інстанції, ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» винесло наказ № 371/2-К від 03.11.2022 року про поновлення [PERSON] на посаді з 20.06.2019 року на виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 05.07.2022 року. При цьому, відповідач просить звернути увагу, що постанова Закарпатського апеляційного суду від 05.07.2022 року стосувалась лише поновлення позивача з 20.06.2019 року і не визначала жодних інших обмежень чи зобов`язань щодо ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» відносно подальшої тривалості взаємовідносин із позивачем. Враховуючи встановлений під час судового розгляду № 308/8429/19 факт тимчасової непрацездатності [PERSON] на момент винесення Наказу про його звільнення за прогул 20.06.2019 р., ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» також вирішило усунути допущену по відношенню до [PERSON] помилку під час його звільнення за прогул 20.06.2019 р. Вказана помилка Відповідача щодо підстав звільнення Позивача, була викликана тим, що на момент винесення Наказу від 20.06.2019 р. про звільнення [PERSON] за прогул ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» не було обізнане про наявність у Позивача листка непрацездатності, оскільки цей Лист до цього часу знаходиться у [PERSON] і не був зданий табельникові, бухгалтеру або іншій особі, уповноваженій приймати листок непрацездатності на ТзОВ «Укрпромінвест- Мукачево». Саме тому, ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» винесло Наказ № 387-К від 16Л 1.2022 р. «Про внесення змін до наказу № 248-К від 20.06.2019 р.», яким було внесено зміни до наказу № 248-К від 20.06.2019 р. та наказано звільнити [PERSON] з роботи торговельного агента підприємства з 21 червня 2019 р. (прим. 1-й день після закінчення його тимчасової непрацездатності) з його власної ініціативи згідно ст. 38 КЗпП. У 2019 р. ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» здійснило повний розрахунок із [PERSON] у зв`язку із його звільненням згідно нарахувань, які були зроблені ГУ Держпраці в Закарпатській області та викладені в Акті інспекційного відвідування № ЗК/275/214/АВ від 03.07.2019 р. Також не погоджуючись із позовною заявою, відповідач вказує на пропущення позивачем тримісячного строку давності звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що визначено ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України (зі змінами, які набрали законної сили 19.07.2022 р. на підставі Закону 2352-ІХ), оскільки після набрання рішенням суду по справі № 308/8429/19 про поновлення [PERSON] на роботі, останній не заявляв жодної позовної вимоги щодо стягнення із ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20.06.2019 року та був обізнаний про не нарахування (не виплату) йому Відповідачем середнього заробітку у зв`язку із винесеним рішення від 05.07.2022 року. Щодо неможливості застосування старої редакції Закону, відповідач вказує, що позивач звернувся до суду із даним позовом вже після внесення змін до Закону, а відтак, діє принцип незворотності дії закону у часі. Також відповідач вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, оскільки 03.08.2022 р. [PERSON] вже був переконаний у порушенні своїх прав внаслідок невиконання судового рішення через невинесення наказу про його поновлення, що вбачається зі змісту його листа від 03.08.2022 року з приводу негайного виконання постанови Закарпатського апеляційного суду по справі № 308/8429/19 від 05.07.2022 року, з яким він звернувся до відповідача. При цьому, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а відтак строк пред`явлення до суду позовних таких вимог обмежуються 3-ма місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Щодо безпідставності застосування п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, відповідач вказує, що такий пункт було виключено на підставі Постанови КМ № 1213 від 09.12.2020. яка набрала законної сили 11.12.2020 року. Враховуючи наведене у відзиві ,, відповідач вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, а тому у його задоволенні слід відмовити. 02.03.2023 року від представника відповідача через канцелярію суду надійшла заява про застосування позовної давності. Доводи заяви аналогічні вище наведеним доводам, які вказані у позовній заяві. 03.04.2023 року від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, доводи якої зводяться до того, що рішення суду про поновлення позивача на роботі було виконане тільки 15.11.2022 року (дата ознайомлення з наказом) згідно наказу № 371/2-К про поновлення [PERSON] на посаді з 20.06.2019 року від 03.11.2022 року. [PERSON] вважає, що наказ № 387-К від 16.11.2022 року «Про внесення змін до наказу № 248-К від 20.06.2019 року» є незаконним та таким, що порушує право позивача на належне виконання щодо нього рішення суду про поновлення на роботі. Щодо строку позовної давності [PERSON] зазначає, що такий не пропущений, оскільки стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є окремою вимогою, а є похідною від позовної вимоги про визнання звільнення незаконним у відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, а період вимушеного прогулу припадає на той час, коли діяла стара редакція цього Кодексу, а тому, підлягає застосуванню конституційний принцип незворотності дії закону. Про застосування п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати вважає, що в даному випадку потрібно орієнтуватися на початок події, з якою пов`язаний розрахунок середньої зарплати. 10.04.2023 року від представника відповідача Яковенко О.В. через канцелярію суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, доводи яких зводяться до того, що позивач все ж таки пропустив строк на звернення до суду із позовною заявою. Заявлені позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є окремою вимогою і при винесення судом рішення по справі № 308/8429/19 про поновлення позивача на роботі, останній не ставив вимоги про стягнення середнього заробітку. Крім того вказує, що законом, зокрема ст. 238 КЗпП України не врегульовано питання вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому положення цієї статті не підлягають застосуванню в даній справі. Щодо доводів позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу пов`язане із винесенням наказу про поновлення на роботі, відповідач вважає, що для стягнення цієї суми є факт поновлення на роботі на підставі рішення суду, а не видача наказу роботодавцем про поновлення. 14.09.2023 року від представника позивача - [PERSON] через канцелярію суду надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, зокрема просить долучити відкорегований розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу. Ухвалою суду від 25.09.2023 року вказану заяву прийнято до розгляду. У відкорегованому розрахунку позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням корегування на коефіцієнт підвищення окладу у розмірі 685207,30 грн. 25.09.2023 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на уточнену позовну вимогу про збільшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, де вказує, що позивачем неправильно було визначено період обрахунку середньої заробітної плати, оскільки позивач був звільнений 20.06.2019 року та у подальшому поновлений судом на роботі з 20.06.2019 року. Відповідач вказує, що важливою обставиною є те, що позивач працював у травні 2019 року та виходив на роботу протягом 8 робочих днів. За роботу у травні позивачеві було нараховано та виплачено заробітну плату в розмірі 1666,67 грн. Таким чином, відповідач вважає, що базою для обрахунку середньої заробітної плати позивача мало бути використано заробітну плату, яка була нарахована у травні 2019 року - 1666,67 за 8 робочих днів та у квітні 2019 року - 14423,60 - за 21 робочий день. Зазначає, що Порядком № 100 не передбачено, що розрахункові місяці мають бути повністю відпрацьовані, якщо протягом двох місяців відпрацьовано хоча б один день, розрахунки проводитимуться виходячи із нарахованої за цей день заробітної плати. Процесуальні рішення по справі. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.12.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05.06.2023 року клопотання позивача від 19.12.2022 року про витребування доказів задоволено, витребувано у ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» належним чином завірені копії: Штатних розписів із зазначенням затвердженого посадового окладу торговельного агента ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» за період з 20.06.2019 року по 03.11.2022 року; Наказів та/або інших документів, згідно з якими переглядалися посадові оклади працівника, що обіймає посаду торговельного агента ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» за період з 20.06.2019 року по 03.11.2022 року. Ухвалою суду від 25.09.2023 року прийнято до розгляду заяву від 14.09.2023 року позивача [PERSON] про зміну суми розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу за весь період вимушеного прогулу, закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів наведених у позовній заяві, відповіді на відзив, з урахуванням відкорегованого розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Представник відповідача адвокат Степанюк О.А. у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, просила відмовити з підстав та мотивів наведених у відзиві, запереченнях на відповідь на відзив та у відзиві на уточнений розрахунок середнього заробітку. Також просила врахувати та відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та не оспорюється учасниками справи, що [PERSON] з листопада 2016 року по 20.06.2019 року перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Укрпромінвест-Мукачево». Наказом ТзОВ «Укрпромінвест-Мукачево» № 248-К від 20.06.2019 року [PERSON] звільнено з роботи за прогули. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.07.2022 року по справі № 308/8429/19 позовні вимоги [PERSON] до ТзОВ «Укрпромінвест-Мукачево» задоволено частково, та судом постановлено поновити [PERSON] на посаді торговельного агента ТзОВ «Укрпромінвест-Мукачево» з 20.06.2019 року. Постанова набрала законної сили з моменту її прийняття. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як вбачається з матеріалів справи , позовна заява [PERSON] про поновлення його на роботі розглядалася більше одного року не з вини позивача. Зі змісту наведеного вище положення вбачається, що законодавець не пов`язує право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням з тим, чи перебуває особа на день звільнення на роботі та виконувала відповідну трудову функцію. Судом також приймається до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 08 лютого 2022 року, винесеній у справі №755/12623/19, згідно якого, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України. Тобто, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. Крім зазначеного вище, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові також зазначила, що вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому, за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. Таким чином, оскільки позивача було незаконно звільнено 20.06.2019 року у зв`язку з чим він поновлений на займаній посаді відповідно до рішення Закарпатського пеляційного суду від 05.07.2022 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 21.06.2019 року по 05.07.2022 року. Представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано відкорегований розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вищевказаний період, який визначено у розмірі 685207,30 грн. виходячи з кількості робочих днів у вказаний період та середньоденного заробітку позивача за два повністю відпрацьовані місяці до дня звільнення, тобто, за березень та квітень 2019 року, що становить 784,49 грн. Вказаний розрахунок складено у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» з урахуванням як кількості робочих днів у період вимушеного прогулу, так і розміру середньоденного заробітку позивачки протягом останніх двох повних місяців роботи перед днем звільнення, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21.06.2019 року по 05.07.2022 року у розмірі 685207,30 коп. Зокрема, незаконному звільненню позивача у червні 2019 року передували місяці квітень та травень. Відповідно до листка непрацездатності серії АДМ №820719 позивач [PERSON] перебував на амбулаторному лікуванні з 14.05.2019 року по 23.05.2019 року. Таким чином, травень місяць до розрахунку не включається, а останніми двома повністю відпрацьованими позивачем місяцями є березень і квітень 2019 року. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.02.2022 року справа № 755/12623/19. Наведене спростовує доводи відповідача про необхідність врахування травня місяця 2019 року при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно довідки від 23.05.2019 року № ЗУ-00000009 виданої [PERSON] , за підписом директора та головного бухгалтера ТзОВ «Укрпромінвест-Мукачево» встановлено, що дохід позивача за березень 2019 року становить 17740,37 грн., за квітень 2019 року - 14423,60 грн., що становить 32163,97 грн. Отже, середньомісячна заробітна плата позивача становить 16081,99 грн. (32163,97:2=16081,99). Кількість відпрацьованих днів [PERSON] у березні 2019 року становить 20 робочих днів, а у квітні 2019 року - 21 робочий день. Таким чином, середньомісячна кількість робочих днів складає 20,5 календарних днів. З цього слідує, що середньоденна заробітна плата позивача становить 784,49 грн. Кількість днів за час вимушеного прогулу за період з 21.06.2019 по 05.07.2022 року складає 765 робочих днів. При цьому, відповідно до долучених до матеріалів справи наказу від 02.01.2019 року №03 розмір посадового окладу торговельного агента ТзОВ «Укрпромінвест-Мукачево» з 01.01.2019 року становив 5000,00 грн. Період з 21.06.2019 року по 31.08.2020 року складає 300 робочих днів. Отже , середній заробіток за час вимушеного прогулу за цей період становить 235 347,00 грн. (784,49x300). Згідно з наказом від 25.08.2020 року №366-К розмір посадового окладу торговельного агента ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» з 01.09.2020 року підвищено до 5200,00 грн. З урахуванням цього, коефіцієнт підвищення склав 1,04 (5200 грн./5000 грн.). Відповідно, середньоденна заробітна плата в даний період складає 815,87 грн. (784,49x1,04). Період з 01.09.2020 по 31.12.2020 року включно складає 86 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу за цей період становить 70 164,82 грн. (815,87x86). Відповідно до наказу від 02.01.2021 року №03 розмір посадового окладу торговельного агента ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» з 01.01.2021 року підвищено до 6200,00 грн. З урахуванням цього, коефіцієнт підвищення склав 1,19 (6200 грн./5200 грн.). Відповідно, середньоденна заробітна плата в даний період складає 970,89 грн. (815,87x1,19). Період з 01.01.2021 року по 30.11.2021 року включно складає 228 робочих днів, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу за цей період становить 221 362,92 грн. (970,89x228). Наказом №511-К від 24.11.2021 року розмір посадового окладу торговельного агента ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» з 01.12.2021 року підвищено до 6700,00 грн. З урахуванням збільшення посадового окладу, коефіцієнт підвищення склав 1,08 (6700 грн./6200 грн.). Відповідно, середньоденна заробітна плата в даний період складає 1 048,56 грн. (970,89x1,08). Період з 01.12.2021 року по 05.07.2022 року складає 151 робочий день, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу за цей період становить 158 332,56 грн. (1 048,56x151). Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача становить 685 207,30 грн. Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час невиконання рішення суду підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як вже було встановлено, постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.07.2022 року справа № 308/8429/19, яка набрала законної сили з моменту її прийняття, позивача [PERSON] поновлено на посаді торговельного агента ТзОВ «Укрпромінвест-Мукачево» з 20.06.2019 року. У зв`язку з добровільним невиконанням рішення суду, позивач звернувся до суду про видачу виконавчого листа та у подальшому пред`явив його до виконання, що підтверджується відповідними заявами про видачу виконавчого листа від 08.08.2022 року, 06.09.2022 року та про прийняття до виконання цього виконавчого листа від 19.09.2022 року. 03.11.2022 року ТзОВ «Укрпромінвест-Мукачево» видало наказ про поновлення [PERSON] на посаді торговельного агента товариства з 20.06.2019 року на виконання постанови Закарпатського апеляційного суду по справі № 308/8429/19 від 05.07.2022 року. 15.11.2022 року [PERSON] звернувся до директора ТзОВ «Укрпромінвест-Мукачево» із заявою про ознайомлення із цим наказом. Цього ж дня, [PERSON] ознайомився із наказом, про що на ньому міститься відповідна відмітка. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верхового Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 709/1465/19 від 16.11.2022 року судом визначно, що при розумінні роботи, як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Таким чином, рішення Закарпатського апеляційного суду від 05.07.2022 у справі № 308/8429/19 про поновлення [PERSON] на роботі було виконане лише 15.11.2022 року. Так, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ст. 235 ч. 1 КЗпП України). Також, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (ст. 236 КЗпП України). Процесуальний інститут негайного виконання судового рішення у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника призначений для якомога швидшого поновлення порушених трудових прав працівника у необхідних межах у разі прийняття судом рішення про поновлення його на роботі. При цьому, безвідносно до того, що такий процесуальний інститут передбачений ЦПК України (ст. 430 ч. 1 п. 4 ЦПК України), обов`язок роботодавця негайно виконати рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийнятого органом, який розглядає трудовий спір, імперативно встановлений КЗпП України - спеціальним законом, яким регулюються трудові відносини включно з порядком вирішення трудових спорів (ст. 235 ч. 7 у редакції, чинній на час ухвалення судом рішення про поновлення [PERSON] на роботі, ст. 235 ч. 8 у редакції, чинній на час вирішення справи про поновлення позивача на роботі). Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України; невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ч.ч. 1, 2 ЦПК України). Таким чином, виходячи з імперативної обов`язковості негайного виконання рішення про поновлення працівника на роботі, діючи у трудових правовідносинах добросовісно, без мети заподіяння шкоди іншій стороні, перешкоджання в реалізації її законних прав, роботодавець, будучи обізнаним щодо рішення про поновлення працівника на роботі, повинен ясно демонструвати готовність невідкладно поновити відповідні права, виконати рішення належним чином, повинен своєчасно вживати всіх необхідних заходів для поновлення порушених трудових прав позивача, на користь якого ухвалене рішення, тощо. Формулюючи правову позицію з питання негайного виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі Верховний Суд України у постанові від 01.07.2015 у справі № 6-435цс15 дійшов висновків (з урахуванням редакції законів на час виникнення спірних правовідносин та ухвалення судом рішення), за змістом яких: -частина 1 статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір; -рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина 5 статті 235 КЗпП України); -негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні; -оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов`язковості з моменту проголошення; -обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина 5 статті 124 Конституції України); отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням; -належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків; -законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися; -статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки; -виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Верховний Суд України у вказаній вище справі погодився з тим, що рішення суду про поновлення працівника на роботі вказує на обов`язок, а не на право роботодавця не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення незалежно від відкриття виконавчого провадження видати наказ (розпорядження) про поновлення на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов`язків. У подальшому вказана правова позиція щодо обов`язку роботодавця в порядку виконання рішення суду, допущеного до негайного виконання, видати наказ про поновлення працівника на роботі невідкладно після проголошення судом рішення, безвідносно до наявності чи відсутності виконавчого провадження з цього приводу, була підтверджена Верховним Судом (до прикладу, в постановах від 01.04.2020 у справі № 488/4594/17, від 21.04.2021 у справі № 461/1303/19). У свою чергу, представником відповідача [PERSON] у судовому засіданні не наведено жодних обґрунтованих причин, які б перешкоджали йому на виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, що підлягає до негайного виконання, виконати свій обов`язок із видання відповідного наказу невідкладно. Доказів наявності будь-яких перешкод (доказів об`єктивних, непереборних, поважних причин), які б унеможливлювали виконання роботодавцем такого свого обов`язку, у справі немає. Відтак, оскільки докази об`єктивної неможливості додержання вимог закону з метою своєчасного поновлення порушених трудових прав працівника, наявності реальних перешкод які б унеможливлювали виконання роботодавцем такого свого обов`язку, відсутні. А отже, правову позицію позивача [PERSON] щодо порушення його трудових прав та наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі слід визнати обґрунтованою по суті. Затримка виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 05.07.2022 щодо негайного поновлення [PERSON] на роботі мала місце з вини роботодавця ТзОВ «Укрпромінвест-Мукачево». [PERSON] звернувся до суду із заявою в межах тримісячного строку від дня, коли він був ознайомлений із наказом ТзОВ «Укрпромінвест-Мукачево» від 03.11.2022 року № 371/2-К (ст. 233 ч. 1, ст. 236 КЗпП України). Таким чином , розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі здійснений відповідно до вимог "Порядку обчислення середньої заробітної плати" затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995року . Зокрема, як уже було вище встановлено судом, середньоденний заробіток [PERSON] становив 784,49 грн. Період, невиконання судового рішення з 06.07.2022 року по 15.11.2022 року, що у свою чергу становить 95 робочих днів, середній заробіток за час невиконання рішення суду складає 74526,55 грн. (784,49 грн. х 95), які слід стягнути з відповідача на користь позивача. Зазначена сума розрахована без урахування сум обов`язкових податків та зборів, які роботодавець повинен самостійно розрахувати та утримати від зазначеної суми при виконанні рішення суду. Щодо доводів представника відповідача [PERSON] про безпідставність посилання позивача на норми КЗпП України у старій редакції, такі спростовуються наступним. Так, відповідно до листа Мінекономіки № 4711-06/45145-07 від 10.09.2021 року «Щодо застосування положень Порядку обчислення середньої заробітної плати» слідує, що у випадках, коли дата початку події, з якою пов`язаний розрахунок середньої заробітної плати, відбулася до дня офіційного опублікування змін, застосовуються положення Порядку без змін. У судовому засіданні було також встановлено, що подія, з якою пов`язаний розрахунок середньої заробітної плати, а саме звернення позивача до суду із позовом про поновлення його на роботі, мала місце коли діяла стара норма ст. 233 КЗпП України, оскільки , при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік (ч. 2 ст. 235 КЗпП України). Таким чином, суд відхиляє і доводи представника відповідача [PERSON] про пропущення позивачем строку позовної давності, застосування п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, оскільки працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі надалі звернутися до суду з позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначеного вище висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі за № 755/12623/19. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 233 КЗпП України). Якуже було встановлено у судовому засіданні, із наказом про поновлення на роботі позивач [PERSON] ознайомився 15.11.2022 року, а до суду із даним позовом звернувся 19.12.2022 року, тобто , у межах визначеного строку. Також суд не бере до уваги пояснення відповідача [PERSON] щодо винесення наказу № 387-К від 16.11.2022 року «Про внесення змін до наказу №248-К від 20.06.2019 року», оскільки , судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України (ст. 129-1 Конституції України). Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 жовтня 2022 року справа №465/2156/20. Отже, внесення змін до попереднього наказу про звільнення позивача не є належним виконанням рішення суду про його поновлення. Таким чином , суд приходить до переконання про доведеність позивачем належними та допустимими доказами порушення його прав щодо виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу і порушення строку виконання рішення суду про поновлення на роботі, а тому, позовна заява підлягає до задоволення у повному обсязі. Крім того, слід зауважити, що пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23). Відповідно статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з урахуванням повного задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати з оплати судового збору в розмірі 992,40 грн. та витрати оплати судового збору в розмірі 992,40 грн. на користь держави. Враховуючи наведене та

Outcome: approved