Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем одружились 17.04.2015 року. Від спільного проживання у шлюбі в сторін народилася дочка [PERSON] - [INFO] . Позивач зазначає, що останнім часом відносини між сторонами суттєво погіршились. На початку повномасштабної війни в 2022 року дружина виїхала за межі України, а саме в Польщу, залишивши позивача разом із їхньою дочкою в м.Калуші. Приблизно два тижні тому відповідачка повернулася та повідомила, що має намір залишитися проживати в Польщі та влаштовувати там своє життя. На наступний день відповідачка принесла нотаріально засвідчену заяву про те, що вона не заперечує про встановлення місця проживання їхньої дочки [PERSON] разом із позивачем та повідомила, що повертається в Польщу. Враховуючи наявну ситуацію, позивач зрозумів, що їхній шлюб з відповідачем розпався, що вони стали зовсім різними за характером людьми, в них різні погляди на життя та на сімейні проблеми і перебувати у такому шлюбі позивач не бажає. Тому позивач змушений звернутися до суду, просить шлюб розірвати, а також залишити дочку [PERSON] проживати разом із ним. Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 09.10.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач подала до суду заяву, згідно якої позов визнає в повному обсязі, не заперечує щодо розірвання шлюбу. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до частково задоволення, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони 17.04.2015 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Калушу реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №125, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 4). Від спільного проживання у шлюбі в сторін народилася дочка [PERSON] - [INFO] (а.с. 5). Згідно із ч.2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Судом встановлено, що за час спільного проживання сторони не змогли створити міцної сім`ї, що призвело до того, що сторони втратили почуття поваги та любові один до одного. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 Сімейного кодексу України). Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, покладення судом обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення не відповідає вимогам ст. ст. 24, 55, 56 Сімейного кодексу України і суперечить його інтересам. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сім`ю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Щодо вимоги про залишення неповнолітньої дитини на проживання з батьком, слід зазначити наступне. Відповідно до положень ч.3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Як вбачається з ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Отже, за даною нормою, батьки самостійно визначають місце проживання дитини і тільки за наявності спору звертаються щодо захисту прав: до суду чи органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Звертаючись з позовом, позивач одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просив суд фактично констатувати, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Тобто, визначення місця проживання дитини з одним з батьків при розірванні шлюбу і залишення дитини на проживання мають різні значення. За відсутності спору між батьками щодо місця проживання дитини та не заявлення вимоги щодо вирішення такого, суд позбавлений можливості дотриматися положень ст. 161 СК України та врахувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків; особисту прихильність дитини до кожного з них; вік дитини, стан її здоров`я; особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При цьому, у такому випадку, в тому числі за поданою заявою відповідача про визнання позову, відсутні підстави для участі у справі органу опіки та піклування і суд не наділений правом збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Матеріали справи не містять доказів створення перешкод перешкод відповідача у проживанні дитини із батьком до дати подання позову, і сторони таких доказів до справи не надавали. Зважаючи на те, що сторони не позбавлені звернутися із вимогою про визначення місця проживання дитини у разі наявності спору до суду або ж до органу опіки та піклування, що відповідатиме вимогам ст. 161 СК України, а наявність спору з даного приводу на даний час жодними доказами не підтверджено, то позов в цій частині задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed