Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, в якому просить: позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі частини всіх видів доходу боржника щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду з позовом та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбних відносинах. Від даних відносин у них народилась донька - [PERSON] [INFO] . Сімейне життя не склалося, сторони з 2013 року припинили проживання однією сім`єю. У зв`язку з подіями на сході України позивач у 2014 році переїхала проживати до м. Харкова, після чого жодних відомостей про місце проживання або реєстрації колишнього чоловіка вона не має. З часу припинення шлюбно-сімейних відносин відповідач не підтримує жодних відносин ані з колишньою дружиною, ані з дитиною. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не цікавиться її успіхами, навчанням, станом здоров`я. Внаслідок відсутності відповідача та його самоусунення від спілкування та турботи про доньку, дитина не має можливості отримати реєстрацію місця проживання, інші документи, закордонний паспорт, тощо. На теперішній час позивач та її донька не мають жодного уявлення про місце перебування відповідача, його фактичне місце проживання та роботи. Внаслідок відсутності відповідача позивач не має можливості забезпечити дитину нормальним відпочинком, у тому числі оздоровленням за кордоном. Враховуючи викладене, позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2021 року провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2023 року підготовче судове засідання закрито та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання позивач не з`явилась, про дату, час та місце розгляду повідомлялась. Представник позивача надала до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце повідомлений належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю. У відповідності до приписів ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 21 травня 2014 року. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] позивач змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ". Відповідно до копій довідок від 07.07.2020 № 6326-5000289652 та №6326-5000289656 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав [PERSON] посилалась, зокрема, на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню їх доньки, не приймає участі у її житті, не забезпечує необхідного утримання дитини, не спілкується з нею. Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини 6 статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок від 28.02.2023 № 80 щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] [INFO] , відповідно до якого Департамент служб, як представник органу опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] [INFO] . При цьому Департамент служб у справах дітей ХМР виходив з того, що батько дитини [PERSON] за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області не значиться. Згідно з довідкою КНП "Міська поліклініка №9" Харківської міської ради, родина [PERSON] декларацію про вільний вибір лікаря на дітей уклала з сімейним лікарем Писарєвою Г.В . З історії розвитку дитини відомо, що [PERSON] доглядала за [PERSON] під час хвороби і піклувалась станом її здоров`я. На момент взяття на облік дитини, [PERSON] вписаний, як батько дитини. Також, згідно з характеристикою учениці 6-Б класу КЗ "Харківської загальноосвітньої школи № 135 ім. К.Ф. Ольшанського" Харківської міської ради [PERSON] [INFO] , дитина навчалась у закладі з 5-го класу, батько, [PERSON] за рік навчання дитини жодного разу не зв`язувався з класним керівником, вчителями та адміністрацією закладу, батьківські збори не відвідував. Також, Департамент служб у справах дітей ХМР посилався на інформацію приватного ліцею "Онлайн-школа "Альтернатива" Харківської області, відповідно до якої [PERSON] навчається у вказаному закладі з 03.10.2022, навчання дитини за дистанційною формою, виконання нею контрольних завдань свідчить про наявність відповідального контролю з боку дорослих. Між тим, суд не може погодитися з вказаним висновком, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази винної поведінки відповідача, як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які б свідчили про його умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо доньки - [PERSON] , тобто підтверджували необхідність позбавлення відповідача батьківських прав згідно пункту 2 частини першої статті 164 СК України. Як вбачається з характеристики учениці 6-Б класу [PERSON] виданої КЗ "Харківської загальноосвітньої школи № 135 ім. К.Ф. Ольшанського" Харківської міської ради , яка була долучена до матеріалів справи представником позивача, та на яку посилався Департамент служб у справах дітей ХМР від 28.02.2023 № 80, до навчального закладу доньку привозить та забирає мати [PERSON] . Мати цікавиться успішністю життям доньки у школі та її поведінкою. Батько, [PERSON] за рік навчання доньки у 5 класі жодного разу не зв`язувався з класним керівником, вчителями та адміністрацією навчального закладу, батьківські збори не відвідував. Однак, невідвідування протягом року навчального закладу батьком дитини не може бути належним доказом ухилення [PERSON] як батька від виховання дитини, її фізичного та духовного розвитку. Крім того, вказана характеристика підписана лише директором закладу та не підписана класним керівником [PERSON] , яка повинна бути більш обізнана щодо участі батька у вихованні доньки, оскільки в більшій мірі саме до класного керівника відносить спілкування з батьками стосовно їх дітей. Також, судом не приймається як доказ ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків лист приватного ліцею "Онлайн-школа "Альтернатива" Харківської області № 04-22/53/23 від 12 січня 2023 року, оскільки у вказаному листі лише характеризується [PERSON] як учень вказаного ліцею та не конкретизовано, хто саме з дорослих приділяє увагу у навчанні дитини. Крім того, позивачем не надано жодного доказу відсутності відповідача в Україні з 2014 року. Посилання представника позивача на висновок Департамент служб у справах дітей ХМР від 28.02.2023 № 80, як доказ відсутності [PERSON] в країни, не може бути прийнятим судом, оскільки ГУ ДМС України в Харківській області надає лише інформацію про зареєстроване місце проживання особи в Харківській області та м. Харків. Згідно з частиною ч 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1,3 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України). Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). В п.18 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 роз`яснено, що «зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволення позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини(дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13). Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду №641/2867/17-ц від 06 травня 2020 року. Суд зазначає, що надані позивачем до суду докази не свідчать про ухилення відповідача від виховання дитини, нехтування ним батьківськими обов`язками, його винну поведінку щодо дитини. Крім того, позивач також не довела та не надала суду документальних доказів, в чому саме полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька, по відношенню до неї, батьківських прав, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Можливість вільно перетинати дитиною кордон для відпочинку та оздоровлення, як неодноразово наголошує позивач у своїй позовній заяві не може бути підставою для позбавлення особи батьківських прав. Таким чином, при розгляді даної справи судом не встановлено, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки - [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, суд визначає розмір аліментів, що підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] [INFO] у вигляді 1/4 частини всіх видів доходу щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності зі ст. 191 СК України аліменти підлягають присудженню з дня подачі позову, тобто з 05 січня 2021 року. На підставі п.1 ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial