Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

У березні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Генезис фінансової свободи» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , в якому просило: - стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Генезис фінансової свободи» інфляційні втрати у розмірі 14 446 659,05 грн, 3% річних у розмірі 4 198 165,48 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 14 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2203/07/КИ-370 на суму 20 000 000,00 грн. строком до 11 листопада 2022 року зі сплатою 17% річних за користування кредитними коштами. Договором № 1 від 08 вересня 2008 року була змінена процентна ставка до 18,5% річних та термін погашення заборгованості. Також, у позовній заяві вказано, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Відкритим акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит», [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки № 2 від 14 листопада 2007 року, відповідно до умов якого остання зобов`язалась відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором. У зв`язку з невиконанням [PERSON] умов кредитного договору, станом на 17 січня 2011 року виникла заборгованість у розмірі 68 389 921,11 грн, яка була стягнута солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» відповідно до рішення Київського районного суду міста Сімферополя від 18 вересня 2012 року у справі № 2/0109/1827/2012. Рішенням Апеляційного суду АР Крим від 22 листопада 2012 року у справі № 2/0109/1827/2012 скасовано рішення Київського районного суду міста Сімферополя від 18 вересня 2012 року та ухвалено нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» задоволено, стягнуто з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 2203/07/КИ-370 від 14 листопада 2007 року в розмірі 68 379 784,12 грн. Позивач стверджує, що фактичного виконання вказаного вище судового рішення не відбулось, а взяті на себе зобов`язання будь-яким з боржників не виконувались. Також у позовній заяві вказано, що 11 листопада 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Генезис фінансової допомоги» укладено договір № 2 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого до останнього перейшли права вимоги Банку до позичальників та/або поручителів, у тому числі, до відповідача за договором поруки № 2 від 14 листопада 2007 року. Позивач зазначає, що товариством на виконання умов договору № 2, сплачено ціну договору в повному обсязі до моменту набуття цим договором чинності. Оскільки, як зазначено у позовній заяві, [PERSON] та відповідачем не виконуються боргові зобов`язання та з урахуванням того, що порушення є триваючим, позивачем нараховано на прострочену суму заборгованості інфляційні втрати у розмірі 14 446 659,05 грн та 3% річних у розмірі 4 198 165,48 грн за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 березня 2023 року для розгляду цивільної справи №760/4790/23 визначено суддю Солом`янського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03 березня 2023 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року, задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07 березня 2023 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснити її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов. На адресу суду 10 квітня 2023 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача заперечуючи проти задоволення позовних вимог послався на те, що відповідно до додатку №№ 1,2 до Договору про відступлення право вимоги № 2, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Генезис фінансової свободи», Банк відступив право вимоги новому кредитору за кредитним договором № 2203/07/КИ-370 від 14 листопада 2007 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» та [PERSON] , договорами забезпечення до нього - договором №1,2 від 14 листопада 20007 року, укладеними між Публічним акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» та [PERSON] , [PERSON] . Водночас, як вказує представник відповідача, рішенням Апеляційного суду АР Крим від 22 листопада 20012 року у справі № 22-ц/0190/7415/2012 ухвалено стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 2203/06/КИ-370 від 14 листопада 2007 року в розмірі 68 379 784,12 грн.. Публічним акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» у листі від 07 грудня 2020 року № 046-12-849/20 було підтверджено про передачу документів Товариству з обмеженою відповідальністю «Генезис фінансової свободи» саме за кредитним договором № 2203/07/КИ-370 від 14 листопада 2007 року, щодо виконавчих документів за кредитним договором № 2203/06/КИ-370 від 14 листопада 2007 року у Банку відомості відсутні. Таким чином, на переконання представника відповідача, вказана позовна заява містить оманливі відомості щодо набуття позивачем права вимоги за кредитним договором № 2203/06/КИ-370 від 14 листопада 2007 року та вимогою стягнення заборгованості на підставі рішення Апеляційного суду АР Крим від 22 листопада 2012 року у справі № 22-ц/0190/7415/2012. Більш того, представник відповідача у своєму відзиві на позов послався й на наявність судових рішень в інших справах, в яких встановлено аналогічні обставини. На підставі вищевикладеного, представник відповідача просив залишити позовні вимоги без задоволення. У підготовчому засіданні 24 квітня 2023 року представником позивача подано відповідь на відзив на позов, у зв`язку з чим у підготовчому засіданні було оголошено перерву для надання можливості сторонам у справі ознайомитись зі змістом відповіді на відзив на позов та доданих до неї документів. Так, у відповіді на відзив на позов представник позивача послався на аналогічні обставини тим, що викладені у позові, а також на те, що мотиви, викладені у відзиві на позов зводяться до маніпуляцій, спричинених опискою, допущеною Апеляційним судом АР Крим при складанні повного тексту судового рішення від 22 листопада 2012 року та тим, що вказана описка виправлена не була. Водночас, представник позивача наголошує на тому, що в інших частинах цього ж судового рішення зазначено вірний номер укладеного кредитного договору. Також вірний номер кредитного договору вказаний й в інших судових рішеннях, зокрема, представник позивача послався у тому числі й на те, що колегією суддів апеляційного суду при апеляційному перегляді рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року у справі № 753/24204/21 було встановлено, що зазначення в резолютивній частині рішення Апеляційного суду АР Крим від 22 листопада 2012 року було допущено технічну помилку (описку). Не погоджуючись з доводами, викладеними у відповіді на відзив на позов, представником відповідача подано заперечення на вказану відповідь, в якій останній послався на аналогічні обставини тим, що були викладені у відзиві на позову, а також зазначивши, що 17 червня 2009 року Публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит» звернувся до [PERSON] з вимогою про погашення заборгованості у розмірі 2 388 382,25 грн у строк до 22 червня 2009 року. На переконання представника відповідача, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, Банк змінив строк виконання зобов`язання до боржника та поручителя щодо виконання кредитного договору. Водночас, дострокової вимоги у визначений договором поруки строк до відповідача заявлено не було. Стверджує, що за приписами чинного законодавства, якщо кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя, порука має бути припинена. Третьою особою письмових пояснень на позов не надано з невідомих суду причин. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 червня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотанні представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про об`єднання справ в одне провадження. Ухвалами Солом`янського районного суду міста Києва від 30 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі; закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, надавши суду аналогічні пояснення тим, що викладені у позові, відповіді на відзив на позов. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на позов. Третя особа в судове засідання не з`явилась, хоча і повідомлялась належним чином про дату, час та місце його проведення, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступне. Cудом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 14 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено кредитний договір №2203/07/КИ-370 на суму 20 000 000 грн. строком до 11 листопада 2022 року. Договором від 08 вересня 2008 року про внесення змін №1 у кредитний договір № 2203/07/КИ-370 від 14 листопада 2007 року змінена процентна ставка на 18,5% річних та термін погашення заборгованості. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №2203/07/КИ-370 від 14 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено договір поруки № 2 від 14 листопада 2007 року, відповідно до пункту 1.1 якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором №2203/07/КИ-370 від 14 листопада 2007 року, укладеним між кредитором та боржником, відповідно до якого боржникові наданий кредит у розмірі 20 000 000,00 грн. з оплатою по процентній ставці 17 процентів річних. Згідно з пунктами 5.1., 5.2. договору поруки № 2 від 14 листопада 2007 року, порука припиняється із припиненням зобов`язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за договором про відкриття кредитної лінії не заявив вимоги до поручителя. Порука припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством. Договором від 08 вересня 2008 року про внесення змін №1 до договору поруки № 2 від 14 листопада 2007 року змінена процентна ставка на 18,5% річних та термін погашення заборгованості. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії рішення Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22 листопада 2012 року у справі №22-ц/0190/7415/2012 стягнуто з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 2203/06/КИ-370 від 14 листопада 2007 року в розмірі 68 379 784,12 грн. Суд зауважує, що з мотивувальної та описової частини цього судового рішення вбачається, що колегією суддів встановлювалось, що між Відкритим акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» та [PERSON] 14 листопада 2007 року було укладено саме кредитний договір за № 2203/07/КИ-370, а з [PERSON] та [PERSON] договорів поруки № 1,2 від 14 листопада 2007 року для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2203/07/КИ-370. Судом також встановлено, що 11 листопада 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Генезис фінансової свободи» укладено договір про відступлення прав вимоги №2 (далі - договір №2), відповідно до умов якого новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у додатках № 1,2 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатках №1,2 до цього договору. Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором (пункт 1 договору №2). У пункті 2 договору №2 зазначено, що за цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи, у тому числі, право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України (індекс інфляції, 3,0% річних). Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього договору. Відповідно до Додатку № 1,2 до Договору №2 Банк відступив право вимоги Новому кредитору за кредитним договором №2203/07/КИ-370 від 14 листопада 2007 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» та [PERSON] на суму залишку тіла кредиту 20 000 000,00 грн, суму залишку по відсоткам - 9 603 805,39 грн, забезпечений у тому числі договором поруки № 2 від 14 листопада 2007 року, укладеним з [PERSON] . Зважаючи, що ані [PERSON] , ані його поручитель [PERSON] свої зобов`язання як за кредитним договором, забезпеченим договором поруки, так і судове рішення про стягнення з них солідарно суми заборгованості за кредитним договором не виконували, позивачем відповідачу, як поручителю за основним зобов`язанням, на виконання положень статті 625 Цивільного кодексу України нараховано інфляційні витрати у розмірі 14 446 659,05 грн та 3% річних у розмірі 4 198 165,48 грн за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, які позивач просив стягнути на його користь з відповідача, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 14 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Наведене в сукупності свідчить, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Тобто для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. А тому, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц та підтриманий постановою Великої Палати Верховного суду від 20 травня 2-21 року у справі № 910/3077/20. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. На переконання суду, в даній справі має бути враховано також висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц, зокрема, щодо того, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Тому, враховуючи, що основним боржником ( [PERSON] ) порушено виконання грошового зобов`язання визначеного судом, а відповідачем у цій справі порушено умови договору поруки, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України. Суд також вважає за необхідне зазначити, що з ухваленням рішення Апеляційного суду АР Крим про стягнення боргу у 2012 році, зобов`язання відповідача, як поручителя сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак позивач, як новий кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного та фактичного виконання грошового зобов`язання. Більш того, суд звертає особливу увагу й на те, що представником відповідача не заперечувалось взагалі факту укладення з відповідачем договору поруки, як і не заперечувалось щодо розрахованої позивачем суми інфляційних втрат та 3% річних за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Стосовно наявності розбіжностей у номерах кредитних договорів, суд зауважує, що представник відповідача, посилаючись на судові рішення, в яких мова йшла про заміну кредитора, жодним чином не обґрунтував свої заперечення проти наявності зобов`язань у свого довірителя, як поручителя за кредитним договором № 2203/07/КИ-370 від 14 листопада 2007 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника, так і з поручителів, яке не виконане останніми, не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. При цьому, суд також враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, в якій викладено висновки про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Водночас, слід зазначити, що 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СoV-2», відповідно до якої з урахуванням внесених змін постановами Кабінету Міністрів України № 215 від 16 березня 2020 року та № 239 від 25 березня 2020 року, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року установлено карантин на усій території України з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року. У подальшому дія карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України№ 211 від 11 березня 2020 року продовжувалася згідно з постановами Кабінету Міністрів України № 291 від 22 квітня 2020 року, № 343 від 04 травня 2020 року, № 392 від 20 травня 2020 року, № 500 від 17 червня 2020 року, № 641 від 22 липня 2020 року, № 760 від 26 серпня 2020 року, № 956 від 13 жовтня 2020 року, № 1236 від 09 грудня 2020 року, № 104 від 17 лютого 2021 року, № 405 від 21 квітня 2021 року, зокрема до 30 червня 2021 року. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 928 від 19 серпня 2022 року, дія карантину на усій території України, встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року, була продовжена до 31 грудня 2022 року. Законом України № 540-ІХ від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу У країни доповнений пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину» Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку, що на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 Цивільного кодексу України, були продовжені, а відтак позовні вимоги про стягнення індексу інфляції та 3% річних, нарахованих з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, заявлені позивачем в межах строків позовної давності. Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення. Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до частин 1-3, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Виходячи з вимог статті 141 ЦПК України суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 279 672,37 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved