Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

В серпні 2018р. Заінчковська (яка змінила своє прізвище після реєстрації шлюбу на « [PERSON] ») звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 42-47 т.1) до відповідачів: [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), Державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В. (далі по тексту - відповідач 3), в якому просила суд: - визнати недійсною довіреність, посвідчену відповідачем 3, 06 червня 2018р., на підставі якої від імені позивачки, відповідач 1 підписав 06 липня 2018р. договір № 1074 купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (далі по тексту - вимога № 1); - визнати недійсним договір № 1074 купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко Ю.В. (далі по тексту - вимога № 2). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06 червня 2018р., належала квартира [ADDRESS] . Під час перебування у депресії, позивачка познайомилась з відповідачем 1, який зголосився їй допомогти в оформленні спадщини після смерті її матері, у зв`язку з чим позивачкою було видано на ім`я відповідача 1 довіреність. На думку позивачки зазначена довіреність нею видавалася, виключно для представництва її інтересів перед третіми особами, в тому числі державними органами, з метою отримання відповідних довідок та збором документів для її лікування, оформлення спадщини. В подальшому, 06 липня 2018р. належна позивачці квартира була продана за договором купівлі - продажу, який був укладений між позивачкою, в інтересах якої діяв відповідач 1 та відповідачем 2. При оформленні відповідної довіреності, позивачка не мала на меті подальше відчуження належної їй квартири, оскільки іншого житла вона не має. Крім того, за станом здоров`я, після оформлення спірної довіреності вона вимушена була звернутись за медичною допомогою для проходження курсу лікування. З урахуванням зазначених обставин на думку позивачки, зазначена вище довіреність від 06 червня 2018р., та договір купівлі - продажу квартири від 06 липня 2018р. не відповідають вимогам, які встановлені положеннями ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, та підлягають визнанню недійсними, з урахуванням положень ст. 229 ЦК України. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу в підготовче засідання. 19 серпня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 226 т. 1 - а.с. 21 т.2), в якому відповідач 2 проти позову заперечив, зазначивши, що ним дійсно було придбано спірну квартиру, на підставі договору купівлі - продажу від 06 липня 2018р., в інтересах позивачки діяв відповідач 1, який до укладення договору надавав дозвіл на огляд спірної квартири. Оспорюваний договір купівлі - продажу було укладено в установленому законом порядку, зі сплатою відповідачем 2 грошових коштів у безготівкову порядку, на відповідний рахунок одержувача коштів - позивачку. Придбана квартира була у занедбаному стані. Після проведення в квартирі майже капітального ремонту, відповідач 2, проживає разом з членами своєї сім`ї в спірній квартирі по теперішній час. На думку відповідача 2, заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки напередодні видачі оспорюваної довіреності, позивачкою особисто було отримано свідоцтво про право на спадщину на зазначену квартиру, і лише потім видана оспорювана довіреність. Крім того, за медичною допомогою, позивачка звернулась особисто, лише майже через два тижні після оформлення спадщини та видачі довіреності. До того ж, зі змісту позову не вбачається, в чому саме помилялася позивачка, надаючи довіреність відповідачу 1 на її представництво. 21 грудня 2019р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача 2, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначила, що доводи відповідача 2 є безпідставними, оскільки саме відповідач 1 відвіз позивачку до лікарні, а саме КНП «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С. Лучанського», а потім до Херсонської обласної психіатричної лікарні. Після проходження курсу лікування, позивачка повернулася до м. Києва, і дізналася про продаж її квартири. При цьому на думку сторони позивача, помилка при укладенні довіреності від імені позивачки на ім`я відповідача 1 полягала в тому, що позивачка неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка була і має істотне значення. Заперечення на відповідь на відзив, стороною відповідача 2 не подавались. Відзиви на позов, відповідачами 1, 3 на адресу суду не надходили. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Під час розгляду справи по суті позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали, з підстав, наведених в позові просили суд позов задовольнити, зазначивши, що позивачка не мала наміру продавати квартиру, яка була її єдиним місцем проживання, при цьому просили суд врахувати, що відразу після оформлення довіреності позивака звернулася за медичною допомогою та проходила курс лікування. В судове засідання 27 вересня 2023р. представник позивачки не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, позивачка наполягала на закінченні судом судового розгляду справи, і задоволення поданого нею позову. Відповідач 2 та його представник проти позову заперечили, зазначивши, що стороною позивача не надано жодного належного і допустимого доказу, в обгрунтування заявлених позовних вимог, враховуючи підстави позову. Відповідач 2 наголошував, що ним було здійснено коштовний відновлювальний ремонт в квартирі, та сплачено грошові кошти на виконання договору купівлі - продажу. Відповідачі 1, 3, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважність причин неявки не повідомили, своїх представників до суду не направили, у визначений судом строк відзиви на позов не подавали. Допитані в судовому засіданні 20 квітня 2023р. свідки: [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що вони знайомі з позивачкою, тривалий час, при цьому свідок [PERSON] зазначав, що він був Головою правління ЖБК, який обслуговує будинок [ADDRESS] , і знав майже всіх мешканців будинку. Свідок [PERSON] зазначав, що знайомий з позивачкою, ще з часу, коли вона навчалась з його донькою в школі. Обоє свідки підтвердили в судовому засіданні, що після смерті матері позивачки, остання неодноразово повідомляла про своє бажання продати належну їй квартиру, яку вона успадкувала, та цікавилась пропозиціями цін на ринку нерухомості на аналогічні квартири. Враховуючи положення ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність відповідачів 1, 3. Суд, заслухавши пояснення позивачки, відповідача 2 та їх представників, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, що позивачці на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06 червня 2018р. (а.с. 167 т. 1), яке було посвідчено відповідачем 3, зареєстроване в реєстрі за № 18-417. Крім того, 06 червня 2018р. позивачкою було видано довіреність на ім`я відповідача 1 (а.с. 175 т.1), якою позивачка уповноважила відповідача укладати від її імені будь-які правочини, представляти її інтереси у будь-яких компетентних органах України з усіх питань користування і розпорядження належного їй майна, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось (продавати, міняти, передавати в заставу, здавати в оренду чи найм, зняття з реєстраційного обліку, а також виконувати інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності). Довіреність видана без права передоручення строком до 06 червня 2023р. та була також посвідчена відповідачем 3, зареєстрована в реєстрі за № 18-418. Судом встановлено, на підставі реєстраційних номерів нотаріальних дій відповідача 3 (№ 18-417 та № 18-418), що позивачкою спершу було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом, а потім видана довіреність на ім`я відповідача 1, на розпорядження всім її майном. В судовому засіданні ні позивачка, ні її представник не могли пояснити суду, враховуючи зміст позовної заяви, яким чином позивачка видала довіреність відповідачу 1, для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, якщо це свідоцтво вона отримала особисто раніше, тобто до оформлення оспорюваної довіреності. Як і не могла пояснити сторона позивача, чому видана позивачкою довіреність про яку їй було відомо, ще в 2018р., не була скасована за її заявою, враховуючи строк її дії (06 червня 2023р.). 06 липня 2018р. між відповідачем 2, як покупцем та позивачко, в інтересах якої діяв відповідач 1, на підставі довіреності від 06 червня 2018р., було укладено договір купівлі - продажу квартири (а.с. 166 т. 1), за яким відповідачем 2 було придбано у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м., продаж квартири було вчинено за 528596,0 грн., що на момент укладення договору, за курсом НБУ становить 20000,0 дол. США. Зазначені кошти були перераховані відповідачем 2 позивачці (а.с. 195, 196 т.1). З матеріалів справи вбачається (а.с. 50, 51, т. 3), що 11 червня 2018р. позивачка самостійно звернулася до КНП «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С. Лучанського», та була госпіталізована, за власноручно написаною заявою, до кардіологічного відділення з діагнозом: «Артеріальна гіпертензія не уточненої етіології». Також позивачці було встановлено діагноз за МХК-10: G-34 Енцефалопатія змішаної етіології (пост травматичної, ймовірно токсичної). 18 червня 2018р. позивачка була виписана з лікарні. Також судом встановлено (а.с. 199 т.1), що з 19 червня 2018р. по 10 липня 2018р. позивачка перебувала на лікуванні в КЗ «Херсонська обласна психіатрична лікарня» Херсонської обласної ради, за її добровільної згоди на госпіталізацію, з діагнозом: «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю та інших психоактивних речовин». Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України). Відповідно до ч. 1 та абз. 1 і 2 ч. 3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися також на акті органу юридичної особи. Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно із ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, форма довіреності може бути звичайною письмовою або письмовою нотаріальною. Нотаріально посвідчена довіреність вимагається на вчинення правочину, який потребує нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом або домовленістю сторін. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 цього Кодексу правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача заперечує дійсність довіреності та укладеного на її підставі договору купівлі - продажу квартири, з підстав невідповідність цих правочинів вимогам частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України сформульована загальними фразами та позивачкою не доведена. Стосовно посилання сторони позивача одночасно на підстави визнання правочинів недійсними (під впливом помилки) суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06 листопада 2011р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Так, протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано пояснень, та не наведено жодного обґрунтування, як і не доведено, в чому полягала помилка щодо правових наслідків правочину (довіреності), та що помилка взагалі мала місце. Посилання сторони позивача на вчинення правочину внаслідок шахрайських дій відповідача 1 по відношенню до позивачки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, при цьому в судовому засіданні позивачка визнала, що її заява про вчинення кримінального правопорушення не була задоволена та не внесено відомості до ЄРДР, оскільки орган досудового розслідування вбачав у вказаних правовідносинах цивільно - правові відносини. Крім того, сторона позивача посилається на те, що в момент видачі довіреності вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, проте, стороною позивача не враховано, що наведені позивачкою підстави позову про вчинення нею правочину одночасно: під впливом помилки, внаслідок неможливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (ст. 225 ЦК України), є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог сторона позивача, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів. В судовому засіданні стороною позивача не були спростовані покази свідків [PERSON] , [PERSON] , щодо бажання позивачки відчужити належну їй квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 1. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимоги № 1, то не підлягає задоволенню і вимога № 2, яка є похідною від вимоги № 1, при цьому судом не вставнолено правових підстав для визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів 1-3 не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed