Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-28 00:00:00

У вересні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фармгейт Україна» (далі - ТОВ «Фармгейт Україна»), звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначало, що 05 червня 2015 року між позивачем та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6822182600:04:026:0306 площею 2,73 га строком оренди на 10 років. Право оренди позивача зареєстровано 10 серпня 2015 року. У вересні 2019 року ТОВ «Фармгейт Україна» стало відомо, що 23 листопада 2015 року виконавчий директор ТОВ «Фармгейт Україна» Домбровський О. Р. уклав із [PERSON] угоду про розірвання договору оренди, на підставі якої у подальшому 06 квітня 2016 року державним реєстратором припинено право оренди позивача. Також 07 квітня 2016 року [PERSON] , діючи як фізична особа, уклав із [PERSON] договір про встановлення права користування цією ж земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) та 18 квітня 2016 року зареєстрував своє право емфітевзису. Таким чином, оспорювана угода про розірвання договору оренди земельної ділянки від 23 листопада 2015 року укладена представником ТОВ «Фармгейт Україна» всупереч інтересам самого товариства, зміст угоди не відповідає справжньому волевиявленню останнього як суб`єкта господарювання та був спрямований на задоволення особистих інтересів представника, який діяв у власних інтересах, що вказує на наявність умислу та зловмисної домовленості між представником ТОВ «Фармгейт Україна» та [PERSON] під час укладення спірної угоди. Зважаючи на викладене, ТОВ «Фармгейт Україна» просить суд визнати недійсною угоду від 23 листопада 2015 року про розірвання договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6822182600:04:026:0306 від 05 червня 2015 року, укладену між ТОВ «Фармгейт Україна» та [PERSON] , а також скасувати державну реєстрацію припинення речового права (права оренди) ТОВ «Фармгейт Україна» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6822182600:04:026:0306, здійснену в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 квітня 2016 року державним реєстратором Ізяславської районної державної адміністрації Хмельницької області, індексний номер рішення: 29130111. Ухвалою судді від 27 вересня 2021 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалами суду від 14 грудня 2021 року, 11 листопада 2022 року та 28 березня 2023 року задоволено клопотання представників сторін про витребування доказів. Ухвалою суду від 13 січня 2022 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Хостленд» (далі ТОВ «Хостленд»). Ухвалою суду від 27 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. Відповідач у справі [PERSON] скористався своїм правом на подання заяви по суті справи, в якій висловив свою позицію щодо поданого позову. Так, [PERSON] у поданому відзиві не визнав позовних вимог, вказуючи, що через кілька місяців після укладення між ТОВ «Фармгейт Україна» та [PERSON] договору оренди земельної ділянки останній звернувся до товариства із проханням щодо розірвання даного договору. Діючи на той час виключно в інтересах позивача, що полягали в збереженні позитивного іміджу підприємства, яке готове йти назустріч у будь-яких питаннях мешканям села, де ТОВ «Фармгейт Україна» здійснювало основну свою діяльність, переконавшись, що власник земельної ділянки категорично налаштований на припинення орендних правовідносин із товариством, задля уникнення можливого конфлікту та нарікань, було прийнято рішення про підписання із ним угоди про розірвання договору оренди землі. Через деякий час після підписання спірної угоди [PERSON] звернувся до [PERSON] особисто з пропозицією щодо укладення договору емфітевзису належної йому земельної ділянки, що й було зроблено. На момент укладення оспорюваного правочину між ними не було жодної розмови про подальше користування цією земельною ділянкою особисто [PERSON] . Таке питання було обговорене за ініціативою [PERSON] через деякий час після підписання угоди про розірвання договору оренди землі. Тому доводи позову ТОВ «Фармгейт Україна» є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Відповідач [PERSON] своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Третя особа ТОВ «Хостленд» у встановлений судом строк пояснень до суду не надіслало. У судове засідання представник позивача адвокат Чернов В. В. не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надіслав до суду письмову заяву про слухання справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідно до змісту ч. 7 ст. 128, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Як вбачається із повідомлення виконавчого комітету Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області № 64/02-36 від 27 жовтня 2021 року, місце проживання [PERSON] зареєстроване у [ADDRESS] . Надіслана [PERSON] судова повістка повернулася до суду із повідомленням про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Такі дані вказані у поштовому повідомленні, яке повернулося до суду у зв`язку з неможливістю вручення судової повістки на 29 вересня 2023 року на 12 год. 00 хв. Іншої адреси свого місця проживання чи перебування [PERSON] суду не повідомив. Тому в зв`язку з відсутністю [PERSON] за адресою місця реєстрації суд вважає, що останній повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Карун В. П. до суду не прибули, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. 29 вересня 2023 року адвокатом Каруном В. П. подано до суду письмове клопотання, у якому представник відповідача повідомив про неможливість прибуття у означене судове засідання у зв`язку з участю у невідкладних слідчих діях. Тому [PERSON] просив визнати причини його неявки в судове засідання поважними та відкласти розгляд даної справи на іншу дату. Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд враховує, що відповідач [PERSON] та його представник адвокат Карун В. П. були належним чином повідомлені про судове засідання, призначене судом на 29 вересня 2023 року о 12 год. 00 хв. Доказів на підтвердження зазначених у клопотанні причин неявки представник відповідача до суду не надав. Також із матеріалів даної справи вбачається, що у попереднє судове засідання, призначене судом для розгляду справи по суті на 15 серпня 2023 року о 15 год. 00 хв., відповідач [PERSON] не прибув, про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Від його представника адвоката Каруна В. П. до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке було судом задоволено, а розгляд справи відкладено на 29 вересня 2023 року о 12 год. 00 хв. У силу положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Тому, оскільки представник відповідача [PERSON] адвокат Карун В. П. повторно не з`явився у судове засідання, підстав для задоволення його клопотання та відкладення розгляду даної справи суд не вбачає. Представник третьої особи ТОВ «Хостленд» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неприбуття суд не повідомив, заяв та клопотань не надіслав. За таких обставин, суд вважав за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності учасників справи та їх представників. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. З`ясуваши позиції учасників справи, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд дійшов наступних висновків. Судом об`єктивно встановлено, що 05 червня 2015 року між ТОВ «Фармгейт Україна» в особі директора Домбровського О. Р. та [PERSON] було укладено договір оренди землі, відповідно до якого [PERSON] передав позивачу в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером 6822182600:04:026:0306 площею 2,73 га строком на 10 років. Пунктом 37 вказаного договору передбачено право сторін на дострокове його розірвання за взаємною згодою. 10 серпня 2015 року зареєстровано право оренди зазначеної земельної ділянки за ТОВ «Фармгейт Україна» (номер запису про інше речове право 10769371). 23 листопада 2015 року між ТОВ «Фармгейт Україна» в особі директора Домбровського О. Р. та [PERSON] укладено угоду про розірвання договору оренди, відповідно до п. 1 якого сторони узгодили розірвати договір оренди землі, за яким [PERSON] передав в оренду ТОВ «Фармгейт Україна» земельну ділянку з кадастровим номером 6822182600:04:026:0306 площею 2,73 га. Надалі, 07 квітня 2016 між [PERSON] (емфітевтом) та [PERSON] (власником земельної ділянки) укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо ділянки з кадастровим номером 6822182600:04:026:0306 площею 2,73 га та 18 квітня 2016 року внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер запису - 14248738). 06 квітня 2016 року державним реєстратором Ізяславської районної державної адміністрації Хмельницької області Думою Ю. І. було проведено державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ «Фармгейт Україна» на зазначену земельну ділянку на підставі угоди про розірвання договору оренди від 23 листопада 2015 року. 25 жовтня 2018 року зареєстровано припинення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) [PERSON] на підставі угоди про розірвання від 22 серпня 2018 року. У той же день зареєстровано право ТОВ «Хостленд» на користування спірною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) на підставі договору від 22 жовтня 2018 року (номер запису про інше речове право - 28586157). Зазначені обставини підтверджуються договором оренди землі від 05 червня 2015 року з додатками, інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 183384911 від 03 жовтня 2019 року. За положеннями частин першої та другої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (статті\~6,\~203,\~627 ЦК України). Відповідно до частини 1\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі»\~передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до частини 3\~статті 31 Закону України «Про оренду землі»\~договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Відповідно до\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами першою, третьою статті 215\~ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. При зверненні до суду із позовом про визнання спірної угоди недійсною, ТОВ «Фармагейт Україна» підставою позову вказало факт укладення оспорюваного правочину [PERSON] як виконавчим директором товариства внаслідок його зловмисної домовленості з другою стороною\~- власником земельної ділянки, у власних інтересах. Тому позивач просить визнати недійсною угоду від 23 листопада 2015 року з підстав, передбачених ч. 1\~ст. 232 ЦК України, як таку, що вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Так, у силу положень частини 1\~статті 232 ЦК України\~правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232\~ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Главою 17 ЦК України\~унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частини 1, 3\~статті 237 ЦК України). Відповідно до\~статті 239 ЦК України\~правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною право- і дієздатністю (статті\~91,92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (частини перша та третя\~статті 92 ЦК України). Згідно з частиною 1\~статті 89 ГК України\~управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства. За пунктом 13 частини 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вносяться, зокрема, відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17 (провадження № 12-45гс19) зроблено висновок про те, що за змістом частин першої, третьої та четвертої\~статті 92 ЦК України, частин першої та другої\~статті 89 ГК України, пунктом 13 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» орган юридичної особи, який діє одноособово, має повноваження щодо представництва юридичної особи (з можливістю їх обмеження відповідно до установчих документів чи закону), створює, змінює припиняє цивільні права та обов`язки юридичної особи, тому підпадає під поняття представництва, наведене у\~статті 237 ЦК України. Також орган юридичної особи, який діє одноособово, усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам та волевиявленню юридичної особи, яку представляє, передбачає настання невигідних для останньої наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Статтею 13\~ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. За змістом наведених вище норм матеріального права особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. Крім того, такі правовідносини мають довірчий характер між товариством і його посадовою особою, протиправна поведінка посадової особи полягає у неналежному та недобросовісному виконанні певних дій, без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм посадовими обов`язками за власним умислом (розсудом), прийнятті очевидно необачних, марнотратних та завідомо корисливих на користь такої посадової особи рішень. Наведеними вище положеннями статті 92\~ЦК України та статті 89\~ГК України передбачено відповідальність членів органу юридичної особи, її посадових осіб, в тому числі її керівника, якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, що викладений у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 544/35/18, при вирішенні позовів про визнання правочину, вчиненого керівником юридичної особи внаслідок зловмисної домовленості з іншою стороною договору, положення частини першої\~статті 232 ЦК України\~підлягають застосуванню, оскільки орган юридичної особи (уповноважений керівник), який діє одноособово, має повноваження щодо представництва юридичної особи, створює, змінює припиняє цивільні права та обов`язки юридичної особи, тому підпадає під поняття представництва. Згідно із частиною третьою статті 238\~ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є. Зазначена норма права передбачає також добросовісність поведінки особи-представника, який діє від імені іншої особи на підставі довіреності або в силу своїх повноважень. Законом не встановлено виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність дій. Проте, з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (стаття 12 ЦК України), висновок про добросовісність поведінки особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала ця особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, і чи настали такі наслідки насправді. Кваліфікація правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює доведення та встановлення судом таких умов: від імені однієї із сторін правочину виступав представник; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; наявність умислу в діях представника щодо зловмисної домовленості; настання несприятливих наслідків для особи, яку представляють; наявність причинного зв`язку між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений із метою завдання шкоди довірителю. Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 у справі № 544/35/18, від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, в ухвалі Верховного Суду України від 28 травня 2009 року по справі № 6-6639вов09. У силу приписів\~статті 204 ЦК України\~правомірність правочину презюмується. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті\~80,\~81 ЦПК України). Так, у даній справі судом встановлено, що 05 червня 2015 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем ТОВ «Фармагейт Україна» в особі директора Домбровського О. Р. укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6822182600:04:026:0306 площею 2,73 га зі строком дії договору 10 років та обумовлено переважне право орендаря на поновлення цього договору на новий строк. 10 серпня 2015 року зареєстровано право оренди ТОВ «Фармагейт Україна» щодо цієї земельної ділянки. 23 листопада 2015 року між ТОВ «Фармагейт Україна» в особі директора Домбровського О. Р. та [PERSON] було укладено угоду про розірвання договору оренди. По спливу певного проміжку часу після розірвання договору оренди 07 квітня 2016 між [PERSON] як фізичною особою та [PERSON] укладено договір про встановлення права користування вказаною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). Реєстрація угоди про розірвання договору оренди від 23 листопада 2015 року була проведена напередодні укладення вищевказаного договору емфітевзису 06 квітня 2016 року і 18 квітня 2016 року було зареєстровано право користування вказаною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за [PERSON] . Суд не приймає доводи відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] звернувся до товариства із проханням щодо розірвання договору оренди від 05 червня 2015 року та на момент укладення оспорюваного правочину між ними не було жодної розмови про подальше користування цією земельною ділянкою особисто [PERSON] , а тільки через деякий час після підписання спірної угоди [PERSON] звернувся до [PERSON] особисто з пропозицією щодо укладення договору емфітевзису належної йому земельної ділянки, що й було зроблено. Адже, як вбачається із матеріалів справи, реєстрація спірної угоди від 23 листопада 2015 року була проведена напередодні укладення між [PERSON] та [PERSON] як фізичною особою договору емфітевзису від 07 квітня 2016, що свідчить про наявність попередньої домовленості між ними про наступне укладення такого правочину. Зазначене свідчить про те, що [PERSON] свідомо за домовленістю із [PERSON] уклав угоду про розірвання договору оренди землі. А [PERSON] , будучи на той час директором товариства, діючи від імені останнього, усвідомлюючи вчинення таких дій, уклав угоду про розірвання договору всусупереч інтересам довірителя та на шкоду товариству, яке він представляв. Таким чином, з урахуванням того, що директор ТОВ «Фармагейт Україна» [PERSON] не лише підписав угоду про розірвання договору оренди землі, а, будучи посадовою особою товариства в подальшому, діючи як фізична особа, уклав 07 квітня 2016 року із [PERSON] договір емфітевзису цієї ж земельної ділянки, суд прийшов до висновку про наявність системних недобросовісних дій [PERSON] як директора ТОВ «Фармагейт Україна» та [PERSON] , спрямованих на реалізацію зловмисних домовленостей щодо позбавлення ТОВ «Фармагейт Україна» права оренди та передачу земельної ділянки у користування [PERSON] як фізичній особі. Факт розірвання [PERSON] договору оренди землі з ТОВ «Фармагейт Україна», в інтересах якого діяв директор [PERSON] , та подальше укладення з [PERSON] як фізичною особою договору емфітевзису щодо цієї ж земельної ділянки вказує на укладення угоди у власних інтересах [PERSON] , чим порушено приписи пункту 3\~статті 238 ЦК України. Такі дії порушують права ТОВ «Фармгейт Україна» як орендаря земельної ділянки, що є підставою для визнання недійсною оспорюваної угоди. І такий висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17 (провадження № 12-45гс19), у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 220/1588/18 (провадження № 61-47623св18). Водночас позивачем заявлено позовні вимоги про скасування державної реєстрації угоди від 23 листопада 2015 року про розірвання договору оренди землі від 05 червня 2015 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6822182600:04:026:0306 площею 2,73 га. За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Відповідно до\~частини 3\~статті 26\~Закону України\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до\~пункту 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Тому суд приходить до висновку, що для відновлення права ТОВ «Фармгейт Україна» на оренду земельної ділянки з кадастровим номером 6822182600:04:026:0306 площею 2,73 га слід скасувати державну реєстрацію припинення його речового права щодо вказаної земельної ділянки у зв`язку із тією обставиною, що угода від 23 листопада 2015 року про розірвання договору оренди землі від 05 червня 2015 року є недійсною. Надаючи правову оцінку доводам представника відповідача адвоката Каруна В. П. щодо наявності законних підстав для відмови у задоволенні даного позову з підстав подання ТОВ «Фармгейт Україна» своєї позовної заяви після спливу позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, перебіг строку позовної давності починається з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права. Звертаючись у суд із позовом, ТОВ «Фармгейт Україна» зазначило, що у вересні 2019 року шляхом здійснення моніторингу відомостей, які містяться у Публічній кадастровій карті України, а також з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що відповідний договір оренди було припинено на підстави угоди від 23 листопада 2015 року. На підтвердження цієї обставини ТОВ «Фармгейт Україна» надало інформаційну довідку із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 183384911 від 03 жовтня 2019 року. В даному випадку це є обєктивною обставиною, з якої можна здійснити висновок, що про існування відповідного правочину стороні достеменно стало відомо в 2019 році. Судом враховується, що, укладаючи оспорювану угоду, [PERSON] діяв як представник ТОВ «Фармгейт Україна», будучи наділеним певним обсягом повноважень, спрямованих на реалізацію правосуб`єктності юридичної особи. Такі свої повноваження ним було використано в власних інтересах та всусупереч інтересам довірителя, який не був обізнаним про таку недобросовісність із сторони виконавчого директора до одержання відповідних відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, ТОВ «Фармгейт Україна» не є стороною укладеного в наступному між [PERSON] і [PERSON] як фізичною особою договору емфітевзису щодо спірної земельної ділянки, який становить одну із складових зловмисних домовленостей щодо позбавлення позивача права оренди та передачу земельної ділянки у користування [PERSON] , а в матеріалах справи відсутні докази надання примірника такого договору ТОВ «Фармгейт Україна». Тому визначений статтею 257 ЦК України строк позовної давності позивачем не пропущено, адже моментом початку його перебігу в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є жовтень 2019 року. Звернення до суду відбулось через два роки\~\~після\~отримання товариством вказаної довідки, тобто у вересні 2021 року. Стороною відповідача не доведено належними та беззаперечними доказами факту обізнаності ТОВ «Фармгейт Україна» стосовно наявності оспорюваної угоди від 23 листопада 2015 року та договору емфітевзису від 07 квітня 2016 року, а матеріали справи не містять такої інформації. Щодо посилання представника відповідача адвоката Каруна В. П. на повідомлення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 07 квітня 2013 року № 6926/5/22-01-24-10, з якого убачається факт невиконання ТОВ «Фармгейт Україна» обов`язків зі сплати орендної плати власнику земельної ділянки з 2016 року, то такий доказ не підтверджує обставину щодо обізнаності ТОВ «Фармгейт Україна» про порушення його прав до жовтня 2019 року. Більше того, як зазначено вище, у вказаний період [PERSON] , будучи директором ТОВ «Фармгейт Україна», використав свої повноваження у власних інтересах та всупереч інтересам довірителя, який не був обізнаним про таку недобросовісність із сторони виконавчого директора до жовтня 2019 року. Враховуючи вищевикладене, ТОВ «Фармгейт Україна» звернулось до суду за захистом своїх порушених прав шляхом визнання недійсною угоди про розірвання договору оренди землі від 23 листопада 2015 року та скасування її державної реєстрації у межах визначеного положеннями цивільного законодавства трирічного строку позовної давності. Крім того, пунктом 26\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~встановлено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсною угоди, сторонами якої є [PERSON] та ТОВ «Фармгейт Україна».\~ [PERSON] \~не діяв як сторона угоди про розірвання договору оренди землі, укладеного між ними, а вчиняв дії від імені ТОВ «Фармгейт Україна». Також оспорювана реєстрація припинення речового права позивача жодним чином не стосується прав та обов`язків [PERSON] . Таким чином, у спірних правовідносинах, що є предметом розгляду даної справи, [PERSON] є неналежним відповідачем, у зв`язку із чим у позові ТОВ «Фармгейт Україна» до нього слід відмовити. Відповідно до статей 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. У зв`язку із повним задоволенням позову, пред`явленого до [PERSON] , з нього на підставі статті 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь ТОВ «Фармгейт Україна» у розмірі 4540 грн 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved