Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», в якому просить: стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] , недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 7 44,32 грн. за період з 2017 року по 2020 року (включно); компенсацію витрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати станом на 30.04.2023 року в сумі 3\~420,31 грн. В обґрунтування\~позову\~навів\~наступне.\~Він,\~позивач\~по цей\~час працює\~машиністом електровоза\~СП «Криворізьке\~локомотивне депо»\~РФ «Придніпровська\~залізниця» АТ\~«Українська залізниця».\~Позивач є\~членом Первинної\~профспілкової організації\~Вільної профспілки\~залізничників України\~Криворізького локомотивного\~депо (надалі\~ППО ВПЗУ\~КЛД).\~ЄДРПОУ 42027208.\~У 2017\~році,\~2018\~році,\~2019\~році,\~2020\~році позивачу\~надавалась щорічна\~графікова тарифна\~відпустка.\~З цього\~приводу позивач\~звертався кожного\~разу при\~наданні відпустки\~з особистою\~заявою до\~керівника з\~проханням надати\~матеріальну допомогу\~на оздоровлення\~відповідно до\~п.3.1.15\~Колективного договору\~Криворізької локомотивного\~депо на\~2011-2012\~роки,\~який є\~чинним по\~цей час\~(пролонгований\~відповідно до\~ст.\~9\~ЗУ «Про\~колективні договори\~і угоди»),\~яка повинна\~складати не\~менше мінімальної\~заробітної плати\~по Україні\~на момент\~виплати допомоги.\~Зазначає,\~що вищезгадані\~заяви знаходяться\~у відповідача\~про що\~останній не\~заперечує підтверджує\~факт такого\~звернення розрахунковими\~листами про\~нараховані суми.\~В порушення\~Колективного договору\~не надавалась\~матеріальна допомога\~на оздоровлення\~позивачу в\~розмірі мінімальної\~заробітної плати\~по Україні.\~Позивач змушений\~звернутись до\~суду за\~захистом своїх\~трудових прав.\~Частиною 1\~ст.\~1\~ЗУ «Про\~оплату праці»\~встановлено,\~що заробітна\~плата -\~це винагорода,\~обчислена,\~як правило,\~у грошовому\~виразі,\~яку за\~трудовим договором\~власник або\~уповноважений ним\~орган виплачує\~працівникові за\~виконану ним\~роботу.\~Відповідно до\~ст.\~2\~ЗУ «Про\~оплату праці»,\~в структуру\~заробітної плати\~входять:\~основна та\~додаткова заробітна\~плата,\~а також\~заохочувальні та\~компенсаційні виплати.\~Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~2\~ЗУ «Про\~оплату праці»\~матеріальна допомога\~на оздоровлення\~є додатковою\~заробітною платою.\~Відповідно до\~ст.\~238\~КЗпП України\~при розгляді\~трудових спорів\~у питаннях\~про грошові\~вимоги,\~крім вимог\~про виплату\~працівникові середнього\~заробітку за\~час вимушеного\~прогулу або\~різниці в\~заробітку за\~час виконання\~нижчеоплачуваної роботи,\~орган,\~який розглядає\~спір,\~має право\~винести рішення\~про виплату\~працівникові належних\~сум без\~обмеження будь-яким\~строком.\~Позивачу щороку\~надавалась щорічна\~графікова тарифна\~відпустка.\~З цього\~приводу позивач\~звертався кожного\~разу з\~особистою заявою\~до керівника\~з проханням\~надати матеріальну\~допомогу на\~оздоровлення відповідно\~до п.3.1.15\~Колективного договору\~Криворізького локомотивного\~депо на\~2011-2012\~роки,\~який є\~чинним по\~цей час\~(пролонгований\~відповідно до\~ст.\~9\~ЗУ «Про\~колективні договори\~і угоди»),\~яка повинна\~складати не\~менше мінімальної\~заробітної плати\~по Україні\~на момент\~виплати допомоги.\~Але відповідач\~проігнорував п.3.1.15\~Колективного договору\~Криворізького локомотивного\~депо на\~2011-2012\~роки,\~який є\~чинним по\~цей час,\~не надав\~матеріальну допомогу\~на оздоровлення\~в повному\~розмірі,\~яка повинна\~складати не\~менше мінімальної\~заробітної плати\~по Україні\~на момент\~виплати допомоги.\~Згідно ст.10\~КЗпП України,\~колективний договір\~укладається на\~основі чинного\~законодавства,\~прийнятих сторонами\~зобов`язань\~з метою\~регулювання виробничих,\~трудових соціально-економічних\~відносин і\~узгодження інтересів\~трудящих,\~власників та\~уповноважених ними\~органів.\~Відповідно до\~ст.\~13КЗпП\~України та\~ст.\~7\~ЗУ «Про\~колективні договори\~і угоди»,\~зміст колективного\~договору визначається\~сторонами.\~Статтею 13\~КЗпП України\~визначено,\~що у\~колективному договорі\~встановлюються взаємні\~обов`язки\~роботодавця та\~працівника,\~зокрема щодо\~встановлення форм,\~системи,\~розмірів заробітної\~плати і\~інших видів\~трудових виплат\~(доплат,\~надбавок,\~премій і\~т.д.)\~Колективним договором\~встановлюються додаткові,\~порівняно з\~чинним законодавством\~і угодами,\~гарантії.\~Згідно ст.18\~КЗпП України,\~положення колективного\~договору розповсюджуються\~на всіх\~працівників підприємства,\~установи,\~організації та\~є обов`язковими\~для роботодавця\~та працівника.\~Отже,\~правове регулювання\~матеріальної допомоги\~належить до\~кола повноважень\~підприємства,\~тому законодавець\~залишив на\~розсуд сторін\~колективного договору,\~про ступінь\~докладності правового\~регулювання цього\~питання.\~Відповідно до\~ч.2\~ст.97\~КЗпП України,\~форми і\~системи оплати\~праці,\~норм праці,\~розцінки,\~тарифні сітки,\~ставки,\~схеми посадових\~окладів,\~умови запровадження\~та розміри\~надбавок,\~доплат,\~премій,\~винагород та\~інших заохочувальних,\~компенсаційних і\~гарантованих виплат\~встановлюються підприємствами,\~установами,\~організаціями самостійно\~у колективному\~договорі з\~дотриманням норм\~і гарантій,\~передбачених законодавством,\~генеральною та\~галузевими (регіональними)\~угодами.\~Як вбачається\~з п.3.1.15\~Колективного договору\~Криворізького локомотивного\~депо на\~2011-2012\~роки,\~який є\~чинним по\~цей час,\~встановлено,\~що матеріальна\~допомога на\~оздоровлення виплачується\~за письмовою\~заявою працівника,\~у розмірі\~40\~відсотків ставки\~чи посадового\~окладу на\~момент надання\~допомоги за\~професією,\~котру обіймає\~працівник але\~не менше\~мінімальної заробітної\~плати по\~Україні на\~момент виплати\~допомоги.\~Відповідно до\~ст.\~14\~Закону України\~«Про колективні\~договори і\~угоди»,\~зміни і\~доповнення до\~колективного договору,\~угоди протягом\~строку їх\~дії можуть\~вноситись тільки\~за взаємною\~згодою сторін\~в порядку,\~визначеному колективним\~договором,\~угодою.\~Відповідно до\~п.1.4\~Колективного договору\~Криворізького локомотивного\~депо,\~який с\~чинним по\~цей час,\~встановлено,\~що:\~«Зміни і\~доповнення до\~колективного договору,\~що не\~погіршують соціального\~та економічного\~становища працівників\~депо,\~вносяться протягом\~строку його\~дії за\~погодженням сторін\~на спільному\~засіданні керівництва\~депо і\~профспілкових комітетів,\~а всі\~інші на\~конференції трудового\~колективу депо».\~Відповідно до\~ст.\~9\~КЗпП України\~умови договорів\~про працю,\~які погіршують\~становище працівників\~порівняно з\~законодавством України\~про працю,\~є недійсними.\~Ст.\~9\~КЗпП не\~вимагає будь-якої\~процедури визнання\~недійсними умов\~договорів про\~працю,\~які погіршують\~становище працівників\~порівняно з\~законодавством.\~Вона безпосередньо\~оголошує такі\~умови недійсними\~і не\~вимагає судової\~процедури визнання\~їх недійсними.\~За таких\~обставин,\~позивач вважає,\~що відповідач\~безпідставно недоплачував\~суму матеріальної\~допомоги позивачу.\~Розрахунок недоплаченої\~частки матеріальної\~допомоги на\~оздоровлення за\~2017-\~2020\~роки.\~п.3.1.15\~Колективного договору\~Криворізького локомотивного\~депо на\~2011-2012\~роки,\~який є\~чинним по\~цей час,\~встановлено,\~що матеріальна\~допомога на\~оздоровлення виплачується\~за письмовою\~заявою працівника,\~у розмірі\~40\~відсотків ставки\~чи посадового\~окладу на\~момент надання\~допомоги за\~професією,\~котру обіймає\~працівник але\~не менше\~мінімальної заробітної\~плати по\~Україні на\~момент виплати\~допомоги,\~для розрахунку\~беремо мінімальну\~заробітну плату\~по Україні\~відповідного періоду.\~2017\~рік:\~ 3200\~грн.\~-\~2678,93\~грн.\~=\~521,07\~грн.,\~де 3200\~грн.\~-\~мінімальна заробітна\~плата в\~Україні у\~2017\~році,\~2678,93\~грн.\~-\~сума яка\~була виплачена,\~521,07\~грн.\~недоплачена частка\~матеріальної допомоги\~на оздоровлення.\~2018\~рік:\~3723\~грн.\~-\~0\~грн.\~3723\~грн.,\~де 3723\~грн.\~-\~мінімальна заробітна\~плата в\~Україні у\~2018\~році,\~0\~грн.\~сума яка\~була виплачена,\~3723\~грн.\~-\~недоплачена частка\~матеріальної допомоги\~на оздоровлення.\~2019\~рік:\~4173\~грн.\~-\~2709,58\~грн.\~1463,42\~грн.,\~де 4173\~грн.\~-\~мінімальна заробітна\~плата в\~Україні у\~2019\~році,\~2709,58\~грн.\~сума яка\~була виплачена,\~1463,42\~грн.\~недоплачена частка\~матеріальної допомоги\~на оздоровлення.\~2020\~рік:\~4723\~грн.\~-\~2986,17\~грн.\~1736,83\~грн.,\~де 4723\~грн.\~-\~мінімальна заробітна\~плата в\~Україні у\~2020\~році,\~2986,17\~грн.\~сума яка\~була виплачена,\~1736,83\~грн.\~недоплачена частка\~матеріальної допомоги\~на оздоровлення.\~ Розрахунок\~компенсації втрати\~частини доходів\~громадян у\~зв`язку з\~порушенням строків\~виплати заробітної\~плати.\~У разі\~порушення встановлених\~строків виплати\~грошових доходів\~населення (заробітна\~плата,\~пенсії,\~стипендії,\~соціальні виплати)\~підприємства,\~установи і\~організації всіх\~форм власності\~мають здійснювати\~компенсацію громадянам\~втрати частини\~доходів у\~зв`язку\~з їх\~несвоєчасною виплатою.\~Компенсація провадиться\~відповідно до\~Закону №\~2050\~«Про компенсацію\~громадянам втрати\~частини доходів\~у зв`язку\~з порушенням\~строків їх\~виплати» та\~Порядку проведення\~компенсації громадянам\~втрати частини\~грошових доходів\~у зв`язку\~з порушенням\~термінів їх\~виплати,\~затвердженого постановою\~КМУ від\~21.02.2001\~р.\~№ 159.\~Сума компенсації\~обчислюється як\~добуток нарахованого,\~але не\~виплаченого грошового\~доходу за\~відповідний місяць\~(після\~утримання податків\~і обов`язкових\~платежів)\~і приросту\~ІСЦ у\~відсотках для\~визначення суми\~компенсації.\~множення місячних\~ІСЦ за\~період невиплати\~грошового доходу.\~ІСЦ у\~місяці,\~за який\~виплачується дохід,\~до розрахунку\~не включається.\~ІСЦ для\~визначення суми\~компенсації обчислюється\~шляхом Відповідно\~до параграфа\~2\~статті 7\~Конвенції №\~132\~«Про оплачувані\~відпустки (переглянута\~в 1970\~році)»,\~ратифікованої Законом\~України від\~29\~травня 2001\~року №\~2481-\~ІІІ,\~ суми,\~що належать\~до виплати\~за час\~відпустки (частину),\~виплачуються зацікавленій\~особі до\~відпустки,\~якщо інше\~не передбачено\~в угоді,\~що стосується\~цієї особи\~і роботодавця.\~Розрахунок зроблений\~станом на\~квітень місяць\~2023\~року.\~місяць та\~рік виникнення\~боргу:\~липень 2017\~року:\~сума заборгованості\~відповідного місяця\~без утримання\~податків та\~обов`язкових платежів\~ 521,07\~грн.;\~сума заборгованості\~(до\~виплати після\~утримання податків\~та обов`язкових\~платежів-\~419,46\~грн.;\~коефіцієнт індексації\~ 80,90%;\~сума компенсації\~(\~до оподаткування)-\~339,34\~грн.;\~місяць та\~рік виникнення\~боргу:\~жовтень 2018\~року:\~сума заборгованості\~відповідного місяця\~без утримання\~податків та\~обов`язкових платежів-\~3\~73,00\~грн.;\~сума заборгованості\~(до\~виплати після\~утримання податків\~та обов`язкових\~платежів-\~2997,01\~грн.;\~коефіцієнт індексації-\~60,2\~%;\~сума компенсації\~(\~до оподаткування)-\~1804,20\~грн.;\~місяць та\~рік виникнення\~боргу:\~грудень 2019\~року: сума заборгованості відповідного місяця без утримання податків та обов`язкових платежів- 1463,42 грн; сума заборгованості (до виплати після утримання податків та обов`язкових платежів- 1178,05 грн.; коефіцієнт індексації- 50,7%; сума компенсації ( до оподаткування)- 597,27 грн.; місяць та рік виникнення боргу: липень 2020 року: сума заборгованості відповідного місяця без утримання податків та обов`язкових платежів- 1736,83 грн.; сума заборгованості (до виплати після утримання податків та обов`язкових платежів- 1398,15 грн.; коефіцієнт індексації- 48,6%; сума компенсації (до оподаткування)- 679,50 грн. Всього сума заборгованості (до виплати після утримання податків та обов`язкових платежів 5\~992,67 грн. (податки: ПДФО 1339,98 грн., ВЗ -111,67 грн.). Всього сума компенсації (до оподаткування) 3420,31 грн. (податки (утримано): ПДФО 615,86 грн. Податки (нараховано): ЄСВ 752,47 грн.), до виплати -2\~753,35 грн. 3420,31 грн.- сума компенсації втрати частини доходів позивачу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо звернення до суду за захистом порушеного права на заробітну плату в межах термінів позовної давності. Позивачу про порушення його права стало відомо з розрахункових листків що надав відповідач 06.04.2023, таким чином позивач звертається до суду з позовною заявою про поновлення його права в тримісячний термін, визначений ст. 238 КЗпП України. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті зазначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 р. у справі № 6-1395цс16) Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до учасників суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав- Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінге та інші проти Сполученого Королівства»). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» (далі Закон № 108) встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 2 цього Закону, в структуру заробітної плати входять: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» допомога на оздоровлення е додатковою заробітною платою і позовна давність до вимог про її стягнення не застосовується. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідність з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Протоколу № 1 с також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходиться з відповідачем в трудових відносинах та не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Відповідач не погодившись з позовними вимогами позивача подав відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначає наступне. Вказаний спір виник з виконання умов колективного договору, угоди або окремих їх положень. А відтак цей спір є колективним, з огляду на таке. Як вбачається зі змісту ч.1 ст. 19 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) контроль за виконанням колективного договору проводиться безпосередньо сторонами, які його уклали, у порядку, визначеному цим колективним договором. Частина 2 вказаної статті передбачає, що якщо власник або уповноважений ним орган (особа) порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати власнику або уповноваженому ним органу (особі) подання про усунення цих порушень, розглядається у тижневий строк. У разі відмови усунути порушення або недосягнення згоди у зазначений строк профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до суду. Правові й організаційні засади функціонування системи заходів з вирішення колективних трудових спорів (конфліктів), здійснення взаємодії сторін соціально-трудових відносин у процесі врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів), що виникли між ними. врегульовано Законом України від 03 березня 1998 року № 137/98-ВР «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)». Так, відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: а) встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту: б) укладення чи зміни колективного договору, угоди; в) виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; г) невиконання вимог законодавства про працю. Зі змісту вимог позивача та Третьої особи вбачається, що спір має характер колективного трудового оскільки полягає у наявності конфлікту, який виник внаслідок виконання окремих положень колективного договору та стосується не тільки позивача, а й інших працівників, а тому такий спір повинен вирішуватись в іншому порядку, про який буде наведено нижче. Сторонами колективного трудового спору на виробничому рівні є наймані працівники (окремі категорії найманих працівників) підприємства, установи, організації чи їх структурних підрозділів або первинна профспілкова чи інша уповноважена найманими працівниками організація та роботодавець (стаття 3 вказаного Закону). Законом України «Про порядок вирішення колективних. трудових спорів (конфліктів)» окремо встановлено особливу процедуру розгляду розбіжностей, що виникли між сторонами соціально-трудових (колективних) відносин. Указаним законодавчим актом передбачається примирно-третейська процедура та система організаційних структур із належною компетенцією щодо узгодження інтересів конфліктуючих сторін. Зокрема, статтею 7 указаного Закону передбачено, що розгляд колективного трудового спору (конфлікту) з питань виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень здійснюється трудовим арбітражем. При цьому за статтею 13. Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» жодна із сторін колективного трудового спору (конфлікту) не може ухилятися від участі в примирній процедурі і зобов`язані використати для врегулювання колективного трудового спору (конфлікту) всі можливості, не заборонені законодавством. Якщо примирні органи не змогли врегулювати розбіжності між сторонами, причини розбіжностей з обґрунтуванням позицій сторін у письмовій формі доводяться до відома кожної із сторін колективного трудового спору (конфлікту). У цьому разі наймані працівники або уповноважений ними орган чи професійна спілка мають право з метою виконання висунутих вимог застосовувати усі дозволені законодавством засоби, крайнім з яких відповідно до статті 17 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» та статті 44 Конституції України є страйк. Судовий порядок розгляду колективних трудових спорів (конфліктів) процесуальним законодавством та Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» передбачено виключно у таких випадках: 1. Розгляд заяви власника або уповноваженого ним органу про визнання страйку незаконним (стаття 23 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»); 2.Розгляд заяви Національної служби посередництва і примирення про вирішення колективного трудового спору (конфлікту) у випадках, передбачених статтею 24 цього Закону, і коли сторонами не враховано рекомендації Національної служби посередництва і примирення щодо вирішення колективного трудового спору (конфлікту) (стаття 25 вказаного Закону); Оскарження профспілками неправомірних дій або бездіяльності посадових осіб винних у порушенні умов колективного договору чи угоди (частина п`ята статті 20 Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).Невиконання роботодавцем обов`язку щодо створення умов діяльності профспілок, регламентованих колективним договором (частини друга, четверта статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»). Безпосереднє вирішення в судовому порядку інших колективних трудових спорів законодавством не передбачено. Зі змісту позовної заяви, вбачається, що предметом позову є вирішення питання про порушення законних прав та інтересів позивача через недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати як це було раніше передбачено Колективним договором. Колективні трудові спори, на відміну від індивідуальних це спори непозовного провадження між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин. А тому, до таких спорів застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів). Вказане кореспондується, з: 1. Позицією Верховного Суду України, викладеною в Ухвалі від 07.05.2009 у справі № 6- 22269св08: 2. Позицією Великої Палати Верховного Суду України, викладеної у Постанові від 01.10.2019 у справі № 916/2721/18; 3. Позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду України, викладеної у Постанові від 29.05.2019 у справі № 479/58/19. в яких йдеться про обґрунтованість закриття провадження у аналогічних справах саме з цих підстав. Аналогічними вказані справи с з огляду на те, що предметом розгляду справ № 479/58/19; № 916/2721/18 та № 6-22269св08 були спори які виникли з підстав визначених п.п. «а» та «б» статті 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», а в нашому випадку спір виник з підстав визначених п.п. «в» цієї статті, а порядок вирішення колективних трудових спорів регламентований наведеним Законом. За таких обставин, вказана справа взагалі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Резюмуючи викладене, звертаємо увагу, що відповідно до ч.4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Таким чином, висновки Верховного Суду викладені у вищевказаних постановах та ухвалі с обов`язковими для застосування при розгляді цієї справи. 2. Щодо застосування п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-?ІІ від 06.12.2016. Пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки (надалі Колдоговір), укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. В подальшому, відповідно до п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-?ІІІ від 06.12.2016 встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Зокрема, у пункті 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-?ІІІ від 06.12.2016 зазначено: «Установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів, щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини вона спільною застосовується вказівкою голови правління у розмірі ПАТ прожиткового мінімуму для працездатних осіб», у відповідності до вищезазначеного «Укрзалізниця» В. Бальчуна, члена Правління ж. Марчека та голови Профспілки залізничників і транспортних будівельників України Бубняка В.М. від 29.03.2017 № 1/6-25/713-17 та спільною постановою керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № 32/20, П-4-5г від 31.03.2017 постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, величини для визначення посадових окладів, заробітної плати як розрахункової та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Таким чином, вимога щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати не відповідає вимогам п.п. 3. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016. Звертаємо увагу суду, що не внесення до теперішнього часу відповідних змін до колективного договору не надає права вимагати виплат, які суперечать Закону, оскільки, як вказувалось вище. п. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-?ІІІ від 06.12.2016 чітко зазначено, що до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб». Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Частиною 1 ст. 12 КЗпП України передбачено, що колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Відповідно до ст.9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається 3 КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Виходячи з цього та з урахуванням вимог позивача, до них мають застосовуватися норми ЦК України. Згідно із статтями 4. 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як вказано вище, ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Виходячи з викладеного, можливо зробити висновок, що Колективний договір, укладений між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Криворізького локомотивного депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів, в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 в частині виплати матеріальної допомоги у розмірі не менше мінімальної заробітної плати с недійним, оскільки прямо суперечить положенням пп. 3, 5 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Відповідно до ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Стаття 217 Цивільного кодексу України передбачає, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Таким чином, з моменту прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-?ІІІ від 06.12.2016 умови п. 3.1.5 Колективного договору, укладеного Криворізького між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо локомотивного депо та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів, в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011, в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі не менше мінімальної заробітної плати не створюють юридичних наслідків для Відповідача у вигляді обов`язку виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду України дійшла висновку, що з прийняттям Закону № 1774- VIII в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата. Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати, про що зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.11.2020 у справі № 200/9195/19-а. Відповідно до ч.4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Таким чином, висновки Верховного Суду викладені у вищевказаних постановах с обов`язковими для застосування при розгляді цієї справи. Крім того, застосовуючи розрахунковий розмір матеріальної допомоги на оздоровлення у вигляді 125% прожиткового мінімуму. Відповідачем не порушується будь-який інший Закон, а навпаки вбачається саме дотримання вимог Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-?ІІІ від 06.12.2016. Щодо тверджень позивача про недійсність умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України. Так, у позовній заяві Позивач стверджує, що Відповідачем начебто погіршуються умови договору про працю виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 125% прожиткового мінімуму, а не в розмірі не менше ніж мінімальна заробітна плата по Україні. З такими доводами Відповідач не погоджується з огляду на таке. Після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-?ІІІ від 06.12.2016 фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина. Тобто. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-?ІІІ від 06.12.2016 змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг. У колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум. Вказане кореспондується з наявною судовою практикою в аналогічних справах, а саме з висновками Верховного Суду України у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах: - від 12.06.2020 (справа № 820/3145/17; провадження № К/9901/2189/18); від 26.06.2020 (справа № 520/94/19; провадження № К/9901/1813/19); - від 08.09.2020 (справа № П/811/1009/17; провадження № К/9901/34786/19). Варто звернути увагу на те, що форма судочинства у вказаних справах була адміністративною, але вказаними постановами вирішено принциповий підхід у застосуванні положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-?ІІІ від 06.12.2016 в частині визначення розрахункової величини для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення. На підставі вищевикладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача подав до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явися, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: службове посвідчення (а.с. 7 зв.), довідка про надання відпустки (а.с. 9), колективний договір (а.с. 10-11), галузева угода (а.с. 12-13), витяг з протоколу (а.с. 14-15), витяг (а.с. 16-18), довідка про членство у прфспільці (а.с. 19), відповідь на запит (а.с. 20), розрахунок заробітної плати (а.с. 21,22, 23,24). Суд,

Outcome: approved