Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~09.03.2023 року представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до відповідача в якій просить: 1) стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 41\~042,66 грн за кредитним договором № б/н від 28.08.2008 року; 2) вирішити питання щодо розподілу судових витрат. \~ \~ \~ \~Представник позивача обґрунтовує позовні вимоги тим, що між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н від 28.08.2008 року, відповідно до умов якого, [PERSON] зобов`язувався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлено Договором, а позивач зобов`язувався надати позичальнику можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. В процесі користування кредитним рахунком [PERSON] не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, а банк навпаки виконав свої зобов`язання за Договором в повному обсязі. [INFO] позичальник, [PERSON] , помер. Разом з [PERSON] , на момент смерті, як зазначає представник позивача у позовній заяві, проживав [PERSON] , з чого слідує, що останній є спадкоємцем відповідно до ч. 3 ст. 268 ЦПК України. Тож станом на 11.02.2023 року відповідач, як спадкоємець, має заборгованість по оплаті за дання послуг з кредиту, яка до цього часу не погашена, а тому позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду для примусового стягнення боргу. Ухвалою судді від 17.03.2023 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою судді від 21.04.2023 року справу переведено до загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою судді від 09.05.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті. Судове засідання відкладено на 23.06.2023 року для повторного повідомлення відповідача. Судове засідання відкладено на 29.09.2023 року для повторного повідомлення відповідача. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Відповідач в судове засідання не з`явився, неодноразово повідомлявся на адресу місця реєстрації, але жодних листів не отримав з причиною повернення/досилання: «адресат відсутній за вказаною адресою /а.с.101,102,105,106,110,122,124,127,128,131,132,135,136/. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши обставини справи, суд вважає, що у позовних вимогах слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. 28.08.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, згідно якого банк надав йому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у банку /а.с.65-72/. Банк свої зобов`язання за договором № б/н від 28.08.2008 року виконав і надав кредитні кошти позичальнику в повному обсязі /а.с.35-63/. Згідно з наданими представником позивача розрахунками /а.с.7-34/, вбачається що станом на 09.02.2023 року [PERSON] має перед АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.08.2008 року, яка становить 41\~042,66 грн. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 1807 /а.с.82/. 10.08.2022 року ПАТ КБ «ПриватБанк» як кредитор померлого боржника [PERSON] направило претензію до Чернігівської державної нотаріальної контори /а.с.85,86/. Як видно з копії спадкової справи спадкоємці померлого [PERSON] із заявами про прийняття чи відмову від спадщин до нотаріальної контори не звертались /а.с.116-119/. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав і обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1286 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Відповідно до довідки № 04/16 від 31.03.2023 року Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області Краснянського старостинського округу слідує, що станом на 06.03.2022 року за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] /а.с.111/. Згідно наданих копій паспортів [PERSON] , [PERSON] підтверджується той факт, що позичальник та відповідач були зареєстровані за одним місцем проживання на час відкриття спадщини, де в якості адреси реєстрації у обох зазначена: [ADDRESS] /а.с.78-81/. Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч. 3-4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України. Так, згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановлено ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (Глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Проте, зазначені вище норми підлягали б застосування, за умов, що відповідач є спадкоємцем боржника. У даній справі позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем померлого [PERSON] . Крім того, реєстрація відповідача та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не є безумовним доказом того, що відповідач проживав разом із [PERSON] та є особою, яка відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визначається власником жилого приміщення. Отже, проживання будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердження того, що ця особа є спадкоємцем померлого. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 15.03.2018 року справа № 489/2924/16-ц (№ пр.-ня № 61-2811св18), а отже у позовних вимогах слід вімовити у повному обсязі. Судові витрати залишити за позивачем, оскільки відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості, як того вимагає ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed