Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

31.07.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності. Свої вимоги мотивує тим, що йому згідно договору купівлі-продажу частини будинку від 12.04.1994 року, який посвідчений державним нотаріусом Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Мірошниченко Л.М. за реєстровим № 836 належить 21/50 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.06.2023 року, що підтверджується інформаційною довідкою № 335589552 від 14.06.2023р. Іншим співвласником жилого будинку та земельної ділянки є [PERSON] . У позивача виникла потреба у приватизації земельної ділянки під вказаною частиною жилого будинку. Він звернувся з відповідною заявою до Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області, однак отримав відмову листом № 985-04.4-07 від 19.07.2023р. та роз`яснення, що у разі наявності спільної часткової власності на будинок декількох власників, такі власники набувають право спільної часткової власності на земельну ділянку біля будинку. Однак [PERSON] вже приватизував свою частину земельної ділянки, що створює позивачу неможливість в приватизації його частини ділянки під будинком. Відповідач не бажає вирішувати питання поділу будинку в позасудовому порядку, тому позивач змушений звертатися до суду з відповідним позовом. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позов підтримала, просить задовільнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якому не заперечував щодо задоволення позову [PERSON] , позов визнав. Також просив слухати справу за його відсутністю. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України. Так, згідно з ч. 1ст. 15 ЦК України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 2постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про поділ спільного майна або виділ з нього частки. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 1ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як слідує із змісту ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, що передбачено ч. 1-2ст. 321 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно з ч. 1ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. При цьому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За змістом ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності відповідно до ч. 2 ст. 355 ЦК України. За визначенням ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно ч. 1ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. За змістом ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. В той же час, як визначено ч. 1ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. При цьому, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації відповідно до ч. 3ст. 364 ЦК України. Відповідно до роз`яснень, наданих п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, є можливим, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Відтак, з огляду на правову природу вказаної норми, її застосування має наслідком утворення двох і більше окремих об`єктів нерухомого майна, відтак, має здійснюватись в контексті положень ст. 183 ЦК України щодо подільності речей. Так, стаття 183 ЦК України критерієм для розмежування речей на подільні та неподільні визначає можливість збереження ними після поділу свого цільового призначення. За визначенням статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Житловим будинком в розумінні ст. 380 ЦК Україниє будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст.183, 358, 364, 379, 380 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Як встановлено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3ст. 13 ЦПК України). Як вбачається з позову, позивач є власником 21/50 частин жилого будинку на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.1994 року та витягу з Державного реєстру речових прав від 05.06.2023р. № 334540714. У позивача виникла потреба у приватизації земельної ділянки під вказаною частиною жилого будинку. Він звернувся з відповідною заявою до Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області, однак отримав відмову листом № 985-04.4-07 від 19.07.2023р., що і спонукало його звернутись до суду з відповідним позовом, так як відповідач відмовляв йому у вирішенні цього питання в позасудовому порядку. Як вбачається з відзиву, наданого відповідачем по справі, йому на праві власності в порядку спадкування за законом після померлої матері [PERSON] належить 29/50 частин жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS] та земельна ділянка під цим будинком площею 0.1411 га, кадастровий номер 5123782200:02:001:0229, але за адресою: [ADDRESS] . Ще за життя мати відповідача [PERSON] було виділено в окреме господарство 29/50 частин жилого будинку за адресою: [ADDRESS] та присвоєно цю адресу жилому будинку, що підтверджується рішенням Надлиманської сільської ради № 998-У від 24 липня 2008 року «Про визнання права власності на нерухоме майно гр. України [PERSON] ». Однак [PERSON] не зареєструвала ці зміни у відповідності до чинного законодавства, а тому вказане рішення не було реалізоване, і спільна часткова власність не була припинена, що створило позивачу перешкоджання у приватизації земельної ділянки під його частиною жилого будинку. З огляду документів, наданих як позивачем так і відповідачем між власниками встановлений порядок користування та володіння приміщеннями у житловому будинку, господарським будівлями та спорудами, при цьому вони окремо користуються ізольованими один від одного частинами будинку. Сторони фактично провели між собою поділ будинку на дві ізольовані частини, внаслідок чого утворилися два самостійних об`єкта нерухомого майна. В той же час згідно правовстановлюючих документів та відомостей реєстру будинок перебуває у спільній частковій власності сторін. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. \~Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позивачем було обрано належний спосіб захисту своїх прав, позов є обґрунтованим, доведеним належними доказами, а тому підлягає до задоволення , вказане домоволодіння підлягає поділу, про що просив позивач та не заперечувалося відповідачем.

Outcome: approved