Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-21 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 229 955,87 грн. з яких: 63700,00 грн. сума позики, 5 738,24 грн. сума процентів за обліковою ставкою НБУ, 139 757,80 грн. сума пені, 20 759,83 грн. - сума інфляційних втрат, а також просив стягнути з відповідача судовий збір. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до п. 2 Договору позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти у сумі, що складає 63 700,00 грн. зі строком повернення до 01.10.2019 року. Зазначені обставини підтверджуються складеною відповідачем власноруч та підписаною розпискою від 02.04.2018 року. Вказував, що відповідач у вказаний в договорі термін до 01.10.2019 року взяті на себе зобов`язання не виконав, кошти не передав, ухиляється від виконання зобов`язань, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2022 року головуючого по справі визначено суддю Гуденко О.А. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.12.2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду зяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, у тому числі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, а також те, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. На підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом встановлено, що 02.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 63 700,00 грн., а [PERSON] зобов`язався повернути зазначену суму 01.10.2019 року. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладання зазначеного договору [PERSON] надав розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 63700,00 грн. грн. Таким чином, форма договору позики не порушена. 11.10.2022 року позивачем було надіслано вимогу відповідачу про повернення грошових коштів отриманих за договором позики з усіма нарахованими виплатами в сумі 229 955,87 грн. на адресу [ADDRESS] . Який повернувся без вручення у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу за договором позики від 02.04.2018 року матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 549-551 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. За ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Встановлено, що відповідно до умов зобов`язання, яке виникло між сторонами по справі, грошові кошти відповідач [PERSON] позивачу [PERSON] не повернув, оскільки позивачу грошові кошти за укладеними договором позики відповідачем не повернуто, суд приходить до висновку, що заборгованість в розмірі 63 700,00 грн. підлягає стягненню з відповідача. Також судом встановлено, що під час укладення договору позики його сторони в п. 9. передбачили, що за прострочення виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити на користь позикодавця пеню в розмірі 0,2 % від суми позики за кожен день прострочення. За змістом наведених вище норм, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Тому суд приходить до висновку, що з відповідача відповідно до умов договору підлягає стягненню сума пені за останній рік перед зверненням до суду за спеціальним строком позовної давності у розмірі 46 501 грн , крім того враховуючи значне перевищення розміру неустойки, нарахованого позивачем, перед розміром збитків, та невідповідність розміру пені наслідкам порушення . За нормами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. З аналізу зазначеної норми слідує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Аналогічну правову позицію наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.07.2018 у справі № 904/10242/17, від 04.12.2018 у справі № 913/63/18 та від 09.10.2019 у справі № 904/4083/18. Оскільки судом встановлено, що відповідачем позивачу грошові кошти не повернуті, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума інфляційних втрат згідно наданого позивачем розрахунку в розмірі 20 759,83 в межах заявлених позивачем позовних вимог. Стосовно позовних вимог щодо стягнення суми процентів за обліковою ставкою НБУ за період з 01.10.2019 року по 01.10.2022 року у розмірі 5738,24 грн. суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи в Договорі позики від 02.04.2018 року, укладеного між позивачем та відповідачем, розмір відсотків за користування позикою не встановлено. При цьому позивач посилається на ст. 1048 ЦК України, якою передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з положеннями частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що "проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання". Таким чином після настання строку повернення позики позивач мав право на стягнення з відповідачіа тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України, проте, як слідує зі змісту позовної заяви, вказаних вимог з боку позивача в частині стягнення 3% річних від простроченої суми не заявлялося. У зв`язку із зазначеним, звертаючи увагу на вказані норми чинного законодавства, наведену правову позицію Верховного Суду, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми відсотків за обліковою ставкою НБУ у розмірі 5 738,24 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги частково, а саме стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики від 02.04.2018 року у розмірі 130 960 грн 83 коп., з яких: 63700,00 грн. сума позики, 46 501 грн. сума пені, 20 759,83 грн. - сума інфляційних втрат. Як передбачено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на зазначене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2247,17 грн.

Outcome: partial