Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

07.04.2021 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до відповідача про визнання за ТОВ «Вердикт Капітал» право іпотеки на житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 233,7 кв.м., житловою площею 51,8 кв.м. в [ADDRESS] (реєстраційний номер 834974248101) та звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 233,7 кв.м., житловою площею 51,8 кв.м. в [ADDRESS] (реєстраційний номер 834974248101), який належить [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №131Ф-07 від 22.10.2007 р. у сумі 1\~201\~763,18 грн. шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. В обґрунтування вимог посилається на те, що 22.10.2007 р. між [PERSON] та ВАТ «Кредобанк» укладено кредитний договір №131Ф-07, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в сумі 950\~000,00 грн.В той же день, з метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] , між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, предметом якого є нежитлові приміщення\~офісу-готелю\~ [ADDRESS] . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.03.2010 року стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ «Кредобанк» заборгованість в сумі 1\~201\~763,18 грн. Рішення суду наразі не виконано. 06.10.2010 року між ВАТ «Кредобанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладений договір про відступлення прав вимоги. 15.02.2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір про відступлення права за Іпотечним договором, і зроблено запис про зміну іпотекодержателя в державному реєстрі іпотек (р/н обтяження 5908844). 01.08.2018 р. протоколом №01/08-2018 загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс» було перейменовано на ТОВ «Вердикт Капітал». 15.10.2020 року позивачу стало відомо про відсутність запису про право власності на зазначене вище майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням Миколаївської міської ради від 25.01.2012 року надано нежитловим приміщенням офісу-готелю нову адресу: [ADDRESS] , яке в подальшому 23.03.2012 р. вирішено оформити право власності за [PERSON] 27.07.2012 року Рішенням Миколаївської міської ради №762 вирішено оформити право власності на спірний об`єкт нерухомості за ТОВ «Континент-В». 31.10.2012 року [PERSON] став власником вказаних вище нежитлових приміщень. Посилаючись на те, що перехід права власності на предмет іпотеки від [PERSON] до ТОВ "Континент-В", а потім до [PERSON] не припинило іпотеку, і вказаний об`єкт є реконструйованим об`єктом нерухомого майна, який [PERSON] передала в іпотеку ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого, а отже і новим кредитром та іпотекодержателем вказаного майна є ТОВ «Вердикт Капітал». 14 липні 2021 надійшов відзив на позов від представника відповідача,в якому просять відмовити у задволенні позову в повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень посилаються на те, що при придбанні ним спірних приміщень за нотаріально посвідченим договром купівлі-продажу нотаріусом було перевірено наявність обтяжень вказаного майна, жодні обмеження були відсутні, жодних записів про іпотеку цього майна Єдині державні реєстри не містили. Отже він є добросовісним набувачем цих приміщень і у нього не може бути витребувано це майно за прямих приписів ст.ст. 387,388 ЦК України. Також наголошено, що з 2011 року позивач є новим кредитором та іпотекодержателе спірного мйеа, проте не вживало жодних заходів з того часу щодо повернення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки. 16.08.2021 року надійшли письмові пояснення щодо суті позовних вимог від представника позивача, в якому зазначають про те, що посилання відповідача на положення ст. 388 ЦК України не заслуговують на увагу і не можуть бути застосовані до дійсних правовідносин сторін. Так, механізм захисту прав іпотекодержателя в даному випадку прямо врегульований ст. 23 ЗУ "Про іпотеку". Ухвалою суду від 09.04.2021 року справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 07.09.2021 року . Ухвалою суду від 09.04.2021 року про забезпечення позову заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал`про забезпечення позову задоволено частково. Накладено обтяження у вигляді арешту на житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 233,7 кв.м., житловою площею 51,8 кв.м., опис : А-3 (І поверх та підвал) в [ADDRESS] (реєстраційний номер 834974248101), який належить [PERSON] на підставі договру купівлі-продажу № 709 від 17.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Юрловою Т.Г., технічного паспорту КП "Миколаївське МБТІ" від 21.12.2015 року, декларації Управління ДАБІ Миколаївської області про готовність об`єкта до експлуатації серії МК № 142160131411 - до набрання судовим рішенням по справі законної сили. Ухвалою суду від 11.10.2021 року про забезпечення доказів витребувано з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради завірені належним чином копії реєстраційних справ: -\~ щодо нежитлових приміщень офісу готелю загальною площею 236,2 кв. м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна: 13032117) щодо нежитлових приміщень офісу готелю загальною площею 236,2 кв. м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна: 13032117); -\~ щодо нежитлових приміщень офісу-готелю загальною площею 233,7 кв.м. на першому поверсі та в підвалі\~ житлового будинку літ. А-3, який розташований за адресою: [ADDRESS] (РПВН: 36386139). Витребувані документи надійшли на адресу суду. Ухвалою суду від 25.10.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав вимоги позову в повному обсязі. Зазначив, що до теперішнього часу борг позичальниками (треті особи) за кредитним договором не повернутий, отже зобов`язання тривають, іпотека не є припиненою , отже кредитор не втратив право задовльнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна. При цьому матеріалами справи підтверджується, що об`єкт нерухомості, який належить на теперішній час відповідачу, є тим самим предметом іпотеки за договором, отже в силу положень ст. 23 ЗУ "Про іпотеку" іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Також ззаначив, що як переведення статусу приміщення з нежитлового в житловий об`єкт нерухомості, так і перереєстрація права власності за юридичною особою, зміна юридичної адреси відбулася без згоди іпотекодержателя, що є порушенням з боку іпотекодателя як умов договру іпотеки, так і прямих вимог закону. Представник відповідача адвокат Косенчук С.І, в судовому засіданні заперечив вимоги позову, посилаючись на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, отже на це майно не може бути звернуто стягнення за зобов`язаннями третіх осіб.Також заявиви про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що відомості про припинення права власності іпотекодателя на предмет іпотеки внесені до відкритих реєстрів прав власнсоті ще в 2012 році, отже іпотекодержателю могло бути достовірно відомо про це ще в вересні 2012 року. Проте позивач не вживав жодних заходів щодо стягнення як суми боргу за основним зхобов`язанням , так і зверненя стягнення за заезпечувальним зобов`язанням протягом більше 9 років, що позбавляє його права на звернення стягнення на спірний предмет іпотеки в судовому порядку. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнав, також заявив про застосування строків позовної давності до заявлених вимог. Суду пояснив, що він добросовісно вважав, що він вирішив питання щодо повернення боргу з колекторською компанією Кредекс Фінанс ще в 2010-2011 роках, адже з тогго часу до нього не надходило жодних претензій від них. Також йому повідмили про знаяття арешту з іпотечного майна, отже він вважав, що має право розпорядитися предметом іпотеки на свій розсуд. Оскільки в 2012 році у нього ивнила термінова потеба погисти інші борги, він і вимушений був продати це майно . Він оформив договір купівлі-продаж з [PERSON] нотаріально, згідно вимог закону, при цьому він дійсно не повідомляв покупцеві про те, що це майно раніше перебувало в іпотеці. З того часу жодних вимог дл нього, як боржника, від повзиача чи банку про повернення суми боргу за кредитним договром жодного разу не надходило. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з`явилася, повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, письмовихх пояснень суду не надав. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною 1 цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Отже чинне законодавство передбачає право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Як встановлено судом, 22.10.2007 р. між [PERSON] та ВАТ «Кредобанк» укладено кредитний договір №131Ф-07, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в сумі 950\~000,00 грн. Строк повернення кредиту - 21 жовтня 2012 року. В той же день, з метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором №131Ф-07, строк повернення кредиту - 21 жовтня 2012 року, між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, реєстровий номер № 3293, предметом якого є нежитлові приміщення\~офісу-готелю\~ [ADDRESS] . Відповідно до умов цього іпотечного договору, іпотекодавець зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб ,змінювати предмет іпотеки - без отримання попередньо письмової згоди на це від Іпотекодержателя. Відповідно до розділу 5 цього Договру, передбачено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Право звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває, якщо умомент настання терміну виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані. Іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки - на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або у позасудовому порядку. Згідно п. 6.1 цього Договору, він діє до повного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором та додаткових договорів до нього. Відповідно до п.6.2 цього договору - право іпотеки, і відповідно цей договір, припиняє чинність у разі припинення основного зобов`язання, знищення (втрати) предмета іпотеки, якщо іпотекодержатель не замінив чи не відновив предмет іпотеки. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.03.2010 року справа № 2ц-4-185/10 стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договром № 131Ф-07 від 22.10.2007 року достроково і в повному обсязі в сумі 1\~201\~763,18 грн., з яких заборгованість по кредиту 928 710 грн 76 коп, заболргованість по відсоткам в розмірі 189 761,12 грн., 600 грн комісії. 14 квітня 2010 року Центральним районним судум м.Миколаєа видано виконавчий лист у вказаній справі. Сторонами не заперечується, що рішення суду на теперішній час боржником не виконано. 06.10.2010 року між ВАТ «Кредобанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладений договір про відступлення прав вимоги. 15.02.2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір про відступлення права за Іпотечним договором, і зроблено запис про зміну іпотекодержателя в державному реєстрі іпотек (р/н обтяження 5908844). Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 01.11.2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23.05.2012 року - замінено сторону виконавчого провадження з виконання виконавчого лсита , виданого 14.04.2010 року, виданого на виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.03.2010 року справа № 2ц-4-185/10 - з ПАТ "кредобанк" на ТОВ "Кредекс Фінанс". 01.08.2018 р. протоколом №01/08-2018 загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс» було перейменовано на ТОВ «Вердикт Капітал», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків Товариства. Відповідно до відомостей з Державного реєсту речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна , право власності на нежитлові приміщення офісу-готелю по [ADDRESS] , загальною площею 236,2 кв.м., заборона на нерухоме майно, яке належить [PERSON] , за іпотечним договром від 22.10.2007 року, іпотекодержатель ВАТ "Кредобанк", - 15.02.2011 року внесено запис про заміну іпотекодержателя на ТОВ "Кредекс фінанс" за договором про відсутплення прав за іпотечним договром № 448 від 15.02.2011 року. Також на вказаний предмет іпотеки накладено арешт постановою державного виконавцяЦентрального ВДВС від 28.07.2011 року. Запис з реєстру іпотек станом на 12.04.2023 року не вилучено. Проте 13 квітня 2012 року внесено запис щодо відомості про право власнсоті на попереднього власника - [PERSON] - підстава закриття права власності- знищення об`єкту. Відповідно до відомостей з Державного реєсту речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна , право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , загальною площею 233.7 кв.м., житловою площею 51,8 кв.м., на першому поверсі та в підвалі житлового будинку літ.А-3 , зареєстровано 22.01.2016 року за [PERSON] , на підставі договру купівлі-продажу, номер 709, від 17.09.2012 , технічний паспорт від 21.12.2015 року, декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер МК142160131411, виданий 13.01.2016, виданик УДАБІ у Миколаївській області. Попереднім власником був ТОВ "Континент-В" на підставі свідоцтва про право власнсоті від 10.08.2012, видано виконавчим коміттетом ММР. Відомості про обтяжнення вказаного об`єкту нерухомості будь-якими заборонами відчуження, записи про іпотеку - відсутні. Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації - реконструкція нежитлових приміщень офісу-готелю по [ADDRESS] - під житлові приміщення за цією ж адресою, реконструкція без змін розмірів. Рішенням виконкому ММР від 25.01.2012 року № 92 "Про зміну та надання адрес ..." п.50 - нежитловим приміщенням офісу-готелю по [ADDRESS] ,які належать [PERSON] , надати нову адресу: [ADDRESS] . Рішенням № 330 від 23.02.2012 року виконкому ММР "Про оформлення права власнсоті на об`єкти нерухомого майна за фізичними особами" - згідно із свідоцтвом про право власності від 02.12.2005 [PERSON] є власником нежитлових приміщень офісу-готелю по [ADDRESS] , яким рішенням ВК ММР № 92 від 25.01.2012 року надана нова адреса - [ADDRESS] - пунктом 72 вирішено оформити право власності на нежитлові приміщенням офісу-готелю, загальною площею 236,2 кв.м. на першому поверсі та в підвалі житлового будинку літ.А-3 по [ADDRESS] , за громадянкою [PERSON] . Рішенням № 762 від 27.07.2012 року виконкому ММР "Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за юридичними особами" - згідно із свідоцтвом про право власності від 02.12.2005 [PERSON] є власником нежитлових приміщень офісу-готелю по [ADDRESS] . Згідно з протоколом загальних зборів учасників ТОВ "Континент-В" від 09.07.2012 вирішено ввести до складу учасників товариства нового учасника [PERSON] , яка формує свою частку у Статутному капіталі ТОВ "Континент-В" шляхом внесення нерухомого майна, яке складається з нежитлових приміщень , загальною площею 236,2 кв.м. на першому поверсі та в підвалі житлового будинку літ.А-3 по [ADDRESS] . Згідно з актом прийому-передачі від 09.07.2012 [PERSON] передала, а ТОВ "Континент-В" прийняло до статутного капіталу вказані нежитлові приміщення - пунктом 1.23 вирішено оформити право власності на нежитлові приміщенням офісу-готелю, загальною площею 236,2 кв.м. на першому поверсі та в підвалі житлового будинку літ.А-3 по [ADDRESS] , за ТОВ "Континент-В". Згідно Договору купівлі-продажу від 17.09.2012 року , посвідченого нотаріально за реєстровим номером ТОВ "Континент-В" продало , а [PERSON] купив нежитлові приміщенням офісу-готелю, загальною площею 236,2 кв.м. на першому поверсі та в підвалі житлового будинку літ.А-3 по [ADDRESS] . Згідно п.7 Договру, відсутність заборони відчуження (арешту)нерухомого майна підтверджується відповідними витягами з Єдиних державних реєстрів (заборон відчуження, іпотек) - станом на 17.09.2012 року. Згідно матеріалів реєстраційної справи щодо нежитлових приміщень офісу-готелю, загальною площею 233,7 кв.м. на першому поверсі та в підвалі житлового будинку літ.А-3 по [ADDRESS] (РПВН: 36386139) - реєстрація права власності на житловий будинок за вказаною адресою за [PERSON] відбулася за його заявою від 22.01.2016 року на підставі технічного паспорту , Декларації про готовність до експлуатації об`єкта , зареєстрованої в УДАБІ у Миколаївській області - реконструкція нежитлових\~приміщень офісу-готелю\~під житлові\~приміщення -\~без зміни\~зовнішніх геометричних\~розмірів та\~фундаментів у\~плані, та договору купівлі-продажу від 17.09.2012 року З матеріалів інветаризаційної справи КП ММБТІ № 31550 на громадський будинок по [ADDRESS] та інветаризаційної справи КП ММБТІ № 23664 на будинок по [ADDRESS] , які досліджені судом в судовому засіданні, вбачається - що фактично нежитлові приміщенням офісу-готелю, загальною площею 236,2 кв.м. на першому поверсі та в підвалі житлового будинку літ.А-3 по [ADDRESS] , які є предметом іпотеки згідно вищзеззаначеного іпотечного Договору, є тими самим приміщеннями житлового будинку, загальною площею 233.7 кв.м. на першому поверсі та в підвалі житлового будинку літ.А-3 за адресою [ADDRESS] , які на теперішній час належать на праві приватної власності [PERSON] . Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України „Про іпотеку від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) - визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини першої статті 23 Закону України „Про іпотеку від 5 червня 2003 року № 898-IV. Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до Конституції України визнання, дотримання і захист права власності є обов`язком держави (абзац перший пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 16 жовтня 2008 року № 24-рп/2008); зміст права власності охоплює права володіння, користування і розпорядження власником своїм майном, які він здійснює на власний розсуд (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 9 листопада 2011 року № 14-рп/2011). Із приписів Конституції України випливає, що кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкод власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників). Проте право власності, в тому числі й приватної, не є абсолютним; його здійснення має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами частини третьої статті 13, частини сьомої статті 41 Основного Закону України, в яких зазначається, що власність зобов`язує і не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, правам, свободам та гідності громадян (друге і третє речення абзацу другого пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2008 року № 24-рп/2008). Конституційний Суд України у Рішенні від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002 також зауважив, що за Конституцією України держава визначає та рівним чином захищає усі форми власності, кожна з яких може мати свої особливості, пов`язані із законодавчо визначеними умовами та підставами виникнення або припинення права власності (абзац другий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини). Відповідно до Цивільного кодексу України (далі - Кодекс) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509); зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526); виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (частина перша статті 546). Згідно зі статтею 572 Кодексу за заставою кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За частиною першою статті 575 Кодексу іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом № 898 (абзац третій статті 1 Закону № 898). Відповідно до статті 3 Закону № 898 іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (перше речення частини першої); іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята). Згідно зі статтею 9 Закону № 898 іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено Законом № 898 (перше речення частини першої); іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки (абзац четвертий частини третьої). За частиною третьою статті 12 Закону № 898 правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого, зокрема, в іпотеку майна без згоди іпотекодержателя є недійсним. У статті 17 Закону № 898 визначено підстави припинення іпотеки, якими є, зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізація предмета іпотеки відповідно до Закону № 898, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним (частина перша), а також передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя). Згідно зі статтею 23 Закону № 898 у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою (частина перша); особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (частина друга). Відповідно до статті 33 Закону № 898 у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (перше речення частини першої); звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина четверта). Таким чином, із наведених законодавчих положень вбачається, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 898 обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону (перше речення). Ці положення збігаються з положеннями абзацу четвертого пункту 4 частини першої статті 4 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року № 1952-IV зі змінами (далі - Закон № 1952), який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. За Законом № 1952 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2); обтяження - це заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину (пункт 5 частини першої статті 2); речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону № 1952, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3). З аналізу наведених положень Закону № 1952 випливає, що обтяження нерухомого майна іпотекою передбачає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном та виникає з моменту внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту такого обтяження. Відповідно до статті 32 Закону № 1952 інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених Законом № 1952 (частина перша); для фізичних та юридичних осіб інформація за об`єктом нерухомого майна та суб`єктом речового права надається в електронній формі через офіційний вебсайт Міністерства юстиції України, за умови ідентифікації такої особи (фізичної або юридичної) з використанням електронного цифрового підпису чи іншого альтернативного засобу ідентифікації особи, або в паперовій формі (абзац перший частини другої). Вказане нормативне регулювання дає підстави стверджувати, що набувач предмета іпотеки не позбавлений можливості отримувати інформацію про обтяження майна іпотекою самостійно або за допомогою третіх осіб та здатний виявити розумну обачність, щоб убезпечити себе від негативних наслідків, пов`язаних із набуттям статусу іпотекодавця, у тому числі і тих, що можуть настати у разі невиконання основного зобов`язання. Хоча обтяження майна іпотекою і впливає на можливість реалізації набувачем іпотечного майна свого конституційного права власності через обмежену правомочність розпоряджатися предметом іпотеки, втручання у таке право є мінімальним та спрямоване на врахування інтересів усіх суб`єктів вказаних правовідносин. Отже, положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину. Згідно зі статтею 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. За змістом частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визнання права належить до способів захисту цивільних прав та інтересів. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. Такі позови можуть подаватися щодо визнання права власності чи інших речових прав на певне майно. Так, право іпотеки виникло у позивача на підставі укладеного між ПАТ "Кредобанк" ( правонаступником прав і обов`язків якого є позивач) як Іпотекодержателем та [PERSON] як Іпотекодавцем іпотечного договору від 22.10.2007, предметом іпотеки за яким було нерухоме майно: нежитлові приміщення офісу-готелу , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належали на праві приватної власності Іпотекодавцю [PERSON] . Просте присвоєння нової юридичної адреси вказаним приміщенням на підставі рішення виконкому міської ради і нова реєстрація права власності ( з незрозумілих підстав - адже зміна поштової адреси не є підставою для виникнення права власності ) на ці ж самі приміщенняі за тим самим власником ( [PERSON] ) , але за новою адресою - жодним чином не змінює статусу іпотечного майна та не припиняє іпотеку. Отже в порушення умов іпотечного договору за відсутності згоди іпотекодержателя предмет іпотеки був відчужений майновим поручителем [PERSON] , змінився власник іпотечного майна, а також змінилися і характеристики предмету іпотеки внаслідок зміни його призначення (з нежитлового на житлове). Тобто існує невизначеність у належному позивачу праві іпотеки за іпотечним договором від 22.10.2007, укладеним між правопопередником позивача та [PERSON] , щодо предмета іпотеки та його власника, що свідчить про порушення права іпотеки позивача за іпотечним договором від 22.10.2007, за захистом якого він звернувся до суду. Отже позовна вимоги про визнання за позивачем права іпотеки на вказаний об`єкт нерухомості за адресою [ADDRESS] , що належать на праві власності [PERSON] , відповідає способам захисту порушеного права, передбаченим чинним законодавством. Так, як стверджує позивач і таке не спростовано ні відповідачем, ні третіми особами, з огляду на невиконання позичальником та поручителями своїх зобов`язань щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 131-Ф-07 від 22.10.2007 у позивача виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, іпотекодержателем за яким він є. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У наведеній нормі закріплена презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Згідно з частиною 2 статті 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідач набув нежитлові приміщення офісу -готелю за адресою [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договру купівлі продажу від 17.09.2012 року, зазначений договір не визнаний судом недійсним, є виокнаним та створив правові наслідки для його сторін, став підставою набуття відповідачем права власності на спірне іпотечне майно та підставою внесення до Державного реєстру запису про право власності на спірне майно. Позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у цій справі заявлені позивачем (Іпотекодержателем) до [PERSON] , який є власником спірного майна у зв`язку з переходом до нього права власності на предмет іпотеки та який відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» набув статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором. Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону України «Про іпотеку», в якій визначені наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже статус іпотекодавця набуває лише особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки. Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, слід зазначити, що новоствореним об`єктом нерухомості може вважатись виключно такий, що був створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто, неможливо визнати новоствореним нерухомим майном об`єкт нерухомого майна, що являє собою вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами. Як встановлено судом і таке підтверджено дослідженими в суді доказами, вказаний предмет іпотеки належить на теперішній час відповідачеві [PERSON] згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.01.2016 року. Відповідач набув право власності на цей об`єкт нерухомості на підставі договру купівлі-продажу від 17.09.2012 року і подальшому не відбулася зміна чи знищення цього об`єкут- а лише зміна його призначення з нежитлових приміщень на об`єкт житлової нерухомості, що також жодним чином не припинив статусу цього майна як предмета іпотеки. Отже житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 233,7 кв.м., житловою площею 51,8 кв.м. в [ADDRESS] (реєстраційний номер 834974248101), є предметом іпотеки за іпотечним договором від 22.10.2007, характеристики якого були змінені в результаті реконструкції одного й того самого об`єкту та на зазначені житловий будинок, власником якого є відповідач, поширюється дія іпотеки на підставі іпотечного договору від 22.10.2007. Наведене також узгоджується з висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеними у постанові від 06 лютого 2020 року у справі № 916/2828/18. Проте відповідач заявив про застосування до позовних вимог у цій справі строку позовної давності, оскільки позивач заявив позовні вимоги у цій справі поза межами трирічного строку позовної давності від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до вимог статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК Українистановить три роки. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК Українисплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК Українисуд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Конвенція про захист прав людини і основоположних свободратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених закономможливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законіпозовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше (постанова Верховного Суду постанова Верховного Суду від 25 квітня 2022 року у справі № 138/28/20, провадження № 61-2399св21). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Позивач зазначає, що довідався про порушення свого права в жовтні 2020 року, коли отримали відповідні відомості з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження. З вказаним позовом до суду позивач звернулася у квітні 2021 року, тобто у межах позовної давності. Крім того зазначає, що договір іпотеки не є припиненим, основне зобов`язання не виконано, отже строк позовної давності не розповсюджується на дійсні правовідносини сторін. За змістомстатті 261 Цивільного кодексу Українизаконодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012. Отже при визначенні початку перебігу строку позовної давності суду слід з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності». З даних Державного реєстра речових прав на нерухомей майно вбачається , що дані про припинення права власності іпотекодателя [PERSON] на предмет іпотеки в квітні 2012 рок , а потім про перехід прав власності на предмет іпотеки до [PERSON] 17.09.2012 року - одразу зареєстровано у вказаних реєстрах. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач знав про порушення його прав щодо невиконання умов кредитного договру, а отже виникнення у нього прав зверненя стягнення на іпотечне майно принаймні з березня 2010 року, коли Банк реалізував своє право на дострокове стягнення усієї суми заборгованості за основним зобов`язанням.Також позивач, який набув усі права кредитора та іпотекодержателя в квітні 2011 року не міг не знати, що строк настання виконання зобов`язань за основним зобов`язанням настає в жовтні 2012 року, отже як максимум з цього строку починається трирічний загальний строк позовної давності щодо звернення до суду з вимогами про звернення стягнення на іпотечне майно. Про жодні дії щодо реалізації свого права на позасудовий спосіб звернення стягнення за ст. 38 ЗУ "Про іпотеку", як-то також передбачено умовами іпотечного договору, позивач суду не повідомив, а отже, як вбачається з матеріалів справи, таким правом і не скористався протягом принаймні майже 9 років. Так, позивач з моменту виявлення фактів невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, з якого минуло більше ніж 9 років, та відповідно з моменту виникнення права на звернення стягнення на предмет іпотеки мав за розумної обачності протягом такого тривалого часу здійснити перевірку належного виконання іпотекодержателем умов іпотечного договору та, зокрема, своєчасно дізнатися про факт зміни власника спірного майна (предмета іпотеки) та переходу прав і обов`язків іпотекодавця до іншої особи (відповідача у цій справі). У постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 278/765/18 (провадження № 61-2416св20) зазначено, що «у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 вказано, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті15,16,20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті15,16,20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналізстатті 261 ЦК Українидає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленогостаттями 32-38 ГПК України(в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18) зазначено, що «позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі». У постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/20564/16, на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що «за змістомстатті 261 ЦК Українипочаток перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд». Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12,81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше. За такого, враховуючи, що відомості з вказаних державних реєстрів є відкритими, Розділом 3 Іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя у будь-який час перевіряти документально та в натурі наявність та стан предмета іпотеки, суд в вважає, що позивач зобов`язаний був знати про стан своїх майнових прав, а тому міг довідатись про перехід права власності на предмет іпотеки до відповідача що найменше з моменту оприлюднення зазначеної державної реєстрації нерухомого майна нежитлових приміщень офісу-готелю за адресою [ADDRESS] - щодо припинення права власності іпотекодавця 13.04.2012 року та відчуженння цього об`єкту новому власнику з 17.09.2012 року. Водночас, з позовом про визнання права іпотеки та зверненя стягнення на предмет іпотеки ТОВ "Вердикт Капітал" звернулося лише у квітні 2021 року, тобто за межами визначеної статтею 257 ЦК України позовної давності тривалістю у три роки. За такого, суд вважає встановленим, що інформація стосовно нового власника іпотечного майна була відображена у відповідних державних реєстрах, в КП «МБТІ» , а позивач мав можливість отримати цю інформацію відповідно до норм чинного законодавства і своєчасно звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Як встановлено судом, ТОВ "Вердикт Капітал" як правонаступник іпокедержателя ( який став таким правонаступником ще до спливу позовної давності у дійсних правовідносинах сторін) позов про звернення стягнення на предмет іпотеки пред`явлено зі спливом позовної давності, оскільки внаслідок розірвання кредитного договору в односторонньому порядку принаймні з березня 2010 року банк змінив строк виконання зобов`язання, тому право на позов щодо звернення стягнення на предмет іпотеки виникло у позивача в березні 2010 року. Відповідач заявив про застосування позовної давності. Підстав для переривання перебігу позовної давності по спірному забезпечувальному зобов`язанню судом не встановлено, про поважність причин пропуску позовної давності позивач не заявляв. Поважних причин пропуску позовної давності позивач не зазначив. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давностіє спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93,§ 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Відповідно до частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.Отже, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор (позивач) відповідно до частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України та умов кредитного договору змінив строк виконання основного зобов`язання, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло у кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. Відповідно до частин другої та третьої статті 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. За змістом статті 261 Цивільного кодексу України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012. Як викладено у Постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). З огляду на викладене суд доходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що позовні вимоги були заявлені ТОВ «Вердикт Капітал»» після спливу строку позовної давності. Зважаючи на те, що суд залишає позов без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed