Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

1.20.06.2023 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] . 2.Позивач просить суд: - стягнути з відповідача суму інфляційних втрат 3\~711,59 грн. та три проценти річних від суми простроченого боргу 603 грн. - стягнути судовий збір, витрати на правову допомогу 4\~000 грн. 3.13.07.2023 відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 4.Відповідач про судове засідання повідомлений належним чином за місцем реєстрації в порядку п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України. Відзив на позов не надходив. 5.Представник позивача просив справу розглянути за його відсутності, позов підтримує. 6.На підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за сукупністю підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. 7. [PERSON] \~звернення до\~суду з\~цим позовом\~обгрунтовує тим,\~що рішенням\~суду \~від 18.03.2021\~на користь\~фізичної особи-підприємця\~ [PERSON] \~стягнуто з\~ [PERSON] 8\~233,79 грн. збитків, 2 000 грн. витрат на правничу допомогу, 840,80 грн. судовий збір. Рішення набрало законної сили, але станом на час звернення до суду з цим позовом не виконано боржником. Позивач вважає, що має право на нарахування боржникові 3% річних та інфляційних втрат за період з 24.11.2020 (день звернення до суду у справі № 522/20090/20) по 20.06.2023 (день звернення до суду з цим позовом у справі № 522/12150/23-Е). Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 8.Рішенням Приморського районного суду від 18.03.2021 (справа 522/20090/20) стягнуто з [PERSON] на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] збитки в порядку регресу у сумі 8\~233,79 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 2\~000 грн., судовий збір 840,80 грн. Рішення набрало законної сили. 9.На виконання рішення суду Першим Приморським ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 07.07.2021 відкрито виконавче провадження № 66004831. 10. [PERSON] надав розрахунок заборгованості боргу трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання боржником грошового зобов`язання 8 233 грн. за період з 24.11.2020 по 18.06.2023: три проценти річних від суми простроченого боргу 633 грн., за період з грудня 2020 по червень 2023 інфляційні втрати - 3711,59 грн. Висновки суду. 11.Предметом спору є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, підставами - невиконання рішення суду про стягнення боргу. 12.За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). 13.Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 14.Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). 15.Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. 16.Стаття 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, яке може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. 17.Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України. 18.Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. 19.За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 20.У постанові Верховного Суду (від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц. 21.З матеріалів справи вбачається, а саме судового рішення від 18.03.2021 у справі 522/20090/20, що [PERSON] має грошові зобов`язання перед фізичною особою-підприємцем [PERSON] .. 22.За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (постанова ВСУ від 18.10.2017 № 910/8318/16). 23.З огляду на те, що борг [PERSON] виник із недоговірного (деліктного) зобов`язання (спричинення шкоди внаслідок ДТП), в даному випадку право кредитора на застосування наслідків згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, виникає саме з набранням законної сили рішенням суду у справі № 522/20090/20, яким встановлено вину та розмір збитків боржника. 24.В зв`язку з цим, суд не погоджується з твердженням позивача, що його право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникло в день звернення до суду з позовом у справі № 522/20090/20, оскільки на той час грошового зобов`язання [PERSON] ще не існувало. Борг та його розмір визначено саме остаточним рішенням суду. 25.Згідно з ст. 76-81 ЦПК України, на підтвердження обставин, якими сторони обгрунтовують свої вимоги чи заперечення, вони повинні надати належні, допустимі, достовірні та достатні докази. 26.В даному випадку, на підтвердження суми заборгованості позивач надає розрахунок нарахування інфляційних втрат та 3% річних в період з 24.11.2020 по 18.06.2023. 27.Суд, враховуючи визначену дату виникнення грошового зобов`язання [PERSON] , яка обумовлена датою рішення суду у справі № 522/20090/20, а саме 18.03.2021, розцінює вказаний розрахунок заборгованості як неналежний доказ, оскільки період заборгованості в даному випадку є необгрунтованим. 28.Крім того,\~суд звертає\~увагу,\~що рішенням\~суду від\~18.03.2021\~у справі\~№ 522/20090/20\~визначено грошове\~зобов`язання [PERSON] саме\~відносно фізичної особи-підприємця [PERSON] (виникло внаслідок підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, а саме після укладення договору цесії з ПрАТ «УПСК»), а не кредитора фізичної особи [PERSON] . 29.Водночас до суду з даним позовом звертається [PERSON] як фізична особа. 30. Верховний Суд в постанові від03.04.2019 у справі № 753/16525/16-ц визначив співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи - підприємця та їх правового статусу, зазначивши, що фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх. 31.Однак, відповідно до частини першої статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. 32.При цьому Верховний Суд в постанові від 26.03.2020 у справі №803/979/16 закцентував увагу на тому, що права та обов`язки фізичної особи-підприємця в правовідносинах, де фізична особа виступає суб`єктом підприємницької діяльності, відрізняються від права та обов`язків цієї особи лише як фізичної. 33.Отже, невиконання [PERSON] своїх грошових зобов`язань за рішенням суду від 18.03.2021 має можливим наслідком порушення прав фізичної особи-підприємця [PERSON] , на користь якого стягнуті кошти з [PERSON] , та не має наслідком порушення прав [PERSON] як фізичної особи, який в даному випадку звернувся до суду з цими вимогами. 34. Згідно з положеннями статті 4 ЦПК України право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку, має кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 35.Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права. 36.Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. 37.Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. 38.Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. 39.Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. 40.Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18, від 28.11.2019 у справі № 918/150/19, від 26.01.2022 у справі № 921/787/20 від 14.06.2022 у справі № 904/3870/21, від 13.09.2022 у справі № 918/1222/21. 41.Таким чином, суд дійшов висновку, що встановлена судом відсутність порушеного права [PERSON] , як фізичної особи, невиконанням відповідачем своїх зобов`язань перед [PERSON] як фізичною особою-підприємцем, є підставою для відмови у задоволенні даного позову. 42.Відповідно до ст. 141 ЦПК України відмова у задоволенні позову має наслідком відмову у стягненні на користь позивача судових витрат.

Outcome: dismissed