Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

29 листопада 2022 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, який обґрунтований наступним. Позивач [PERSON] є власницею домоволодіння [ADDRESS] . Окрім неї у вказаному домоволодінні зареєстровані відповідачі: її донька [PERSON] та її онука [PERSON] , які за місцем реєстрації не проживають з 24 серпня 2021 року. У зв`язку з реєстрацією відповідачів в належному позивачці будинку, вона позбавлена можливості оформити та отримувати державну субсидію. На підставі викладеного та враховуючи тривалу, більше року, відсутність відповідачів в належному їй будинку, позивач просила суд задовольнити позов та усунути їй перешкоди в користуванні майном шляхом зняття відповідачів з реєстрації. Після отримання судом інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідачів, ухвалою від 06 грудня 2022 року було відкрите спрощене позовне провадження у даній справі. 02 січня 2023 року до суду від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, в якому вони заперечили проти позову та просили суд відмовити в його задоволенні, виходячи з наступного. Дійсно, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є відповідно донькою та онукою позивачки [PERSON] та з самого народження зареєстровані в належному їй будинку, в якому вони народились та виросли. Після одруження у 2002 році разом з ними у вказаному будинку також проживав чоловік [PERSON] [PERSON] . [PERSON] з самого початку була задоволена проживанням відповідачів в будинку, оскільки вони є рідними людьми та мешкали фактично однією сім`єю. Родина [PERSON] приймала активну участь у витратах на утримання будинку, у проведенні ремонтів, доглядали за прибудинковою територією тощо. Після початку повномасштабного вторгнення російської армії на територію України, приблизно з березня 2022 року, відповідачі були вимушені покинути будинок та виїхали за кордон, а коли повернулись додому в серпні 2022 року, то виявили, що [PERSON] заблокувала їм доступ до будинку та змінила замки. Враховуючи наведені обставини, відповідачі були вимушені проживати у батьків чоловіка [PERSON] в неналежних для проживання родини умовах. На підставі викладеного та посилаючись на норми діючого законодавства України, відповідачі просили суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, оскільки відсутні підстави для зняття їх, як членів сім`ї власника майна [PERSON] , з реєстрації. В цей же день відповідачами [PERSON] та [PERSON] до суду поданий зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Доводи зустрічного позову в цілому збігаються з доводами відзиву на позовну заяву. 22 лютого 2023 року представником позивача [PERSON] до суду подано заяву про відмову від позову з тієї підстави, що 20 лютого 2023 року відповідачі зняті з реєстрації. В подальшому [PERSON] та її представник від цієї заяви відмовились та наполягали на розгляді позову по суті. 07 березня 2023 року [PERSON] та [PERSON] подано заяву про зміну предмету зустрічного позову на визнання права користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання. Ухвалою від 07 березня 2023 року зустрічний позов судом був прийнятий. Справу переведено в загальне позовне провадження, призначене підготовче засідання. Ухвалою від 03 травня 2023 року підготовче провадження в даній справі закрите з призначенням справи до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали вимоги первісного позову та просили суд його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечили. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник в судовому засіданні підтримали вимоги зустрічного позову та просили суд його задовольнити. В задоволенні первісного позову просили відмовити. Суд, вислухавши сторони та їх представників, дослідивши подані письмові докази, допитавши заявлених сторонами свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , дійшов наступних висновків. Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 3078 від 20.11.2004 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.12.2004 [PERSON] є власницею домоволодіння [ADDRESS] . Довідкою № 1440 від 15.11.2022, яка видана Степненською сільською радою Запорізького району Запорізької області, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають за адресою: [ADDRESS] . Факт реєстрації [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою станом на момент відкриття провадження в даній справі підтверджений також відповідями на запити суду. Як встановлено з довідки від 22.02.2023 та з витягів з реєстру територіальної громади, [PERSON] та [PERSON] зняті з реєстрації за вказаною адресою з 21 лютого 2023 року за заявою [PERSON] . Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону ст. 319 ЦК України. Частиною першою статті 383\~ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно з ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього\~права чи\~обмежений у\~його здійсненні. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В той же час діючим законодавством України встановлено й гарантії права проживання для членів сім`ї власника житлового будинку (квартири). Так, ч. 1 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених\~частиною першою\~статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення ч. 1 ст. 157 ЖК України. Такими підставами, відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України є випадки коли наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Крім того, статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінюючи наведені сторонами докази в контексті вказаних норм права, суд встановив наступне. З досліджених письмових доказів та з показань свідків, які узгоджуються з поясненнями сторін, вбачається, що [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] , постійно проживали в зазначеному будинку однією сім`єю. Також з ними проживав чоловік [PERSON] (відповідно батько [PERSON] ) [PERSON] . Судом встановлено, що протягом тривалого часу (з початку 2000-х років) всі мешканці будинку в міру своїх сил та можливостей приймали участь в його утриманні, здійсненні поточних ремонтів; доглядали за худобою тощо. В цьому контексті суд не може погодитись як з доводами [PERSON] , так і з доводами Шумельних, що саме вони здійснювали фінансування витрат на утримання та ремонт будинку, адже будь-який з досліджених судом доказів, які були подані сторонами, цього факту беззаперечно не підтверджує. В цьому контексті суд вважає необхідним зазначити, що встановлення балансу витрат сторін на утримання будинку в даній справі не має вирішального значення, оскільки порядок та обсяги здійснення таких витрат під час проживання в будинку є загальним обов`язком всіх осіб, що мешкають в будинку та вирішується власником і членами його сім`ї за домовленістю, зазвичай усною, що і було встановлено в цій справі. Судом також оцінені доводи сторін щодо періоду непроживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] в будинку та встановлено наступне. Довідкою, що видана органом місцевого самоврядування та показаннями свідків, встановлено, що [PERSON] покинули будинок [PERSON] саме в серпні 2021 року, а не в лютому 2022 року, як про це стверджується в зустрічній позовній заяві. Цю обставину підтверджено показаннями свідків, які допомагали вивозити особисті речі [PERSON] з будинку та свідків, які є знайомими як позивачки, так і відповідачів. В той же час суд вважає обґрунтованими доводи відзиву на первісний позов, в якому акцентовано увагу на поважність причин такої відсутності, виходячи з наступного. Загальновідомим фактом є те, що 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала повномасштабну агресію проти України з застосуванням сухопутних сил та зі здійсненням ракетно-бомбових ударів по містах та селах України. При цьому, с. Степне, в якому проживають сторони, знаходиться на південний-схід від міста Запоріжжя, тобто в бік лінії фронту. За таких обставин відсутність [PERSON] та [PERSON] в спірному будинку в період після 24 лютого 2022 року, які були вимушені виїхати з села, та в цілому з України, обумовлена поважними причинами і в даному випадку застосування приписів статті 405 ЦК України буде явно несправедливим. Період їх відсутності з кінця серпня 2021 року і до 24 лютого 2022 року становить менше року. Відповідно до положень Глави 32 ЦК України сервітутом є право обмеженого користування чужою нерухомістю, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі проживали в будинку з народження і набули право користування чужим майном. Це право за своєю правовою природою є сервітутом. Частиною другою статті 406 ЦК України встановлено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується наявність тривалого (принаймні з 2021 року) конфлікту між [PERSON] та її донькою і онукою. Цей конфлікт спричинений різними факторами, детальне дослідження яких виходить за межі обставин даної цивільної справи, однак суд констатує, що подальше сумісне проживання [PERSON] та родини [PERSON] фактично неможливе, адже здатне завдати шкоди як правам та інтересам власниці майна [PERSON] , так і правам та інтересам її доньки та онуки. Оцінюючи встановлені вище обставини в контексті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне. [PERSON] заявлено позов про позбавлення Шумельних права користування житловим будинком шляхом зняття їх з реєстрації. В той же час, як встановлено матеріалами справи, [PERSON] та [PERSON] з 21 лютого 2023 року вже зняті з реєстрації, тобто- відсутній предмет спору. Відповідно до приписів ЦПК України відсутність предмету спору є підставою для закриття провадження у справі, однак в судовому засіданні при обговоренні питання відмови [PERSON] від позову, було встановлено, що і вона, і її представник від позову не відмовляються та наполягають на розгляді вимог первісного позову по суті. Враховуючи те, що повторне зняття особи з реєстрації законом не передбачено, задоволення позову [PERSON] фактично не призведе до захисту порушеного права. За таких обставин, позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Вимоги зустрічного позову також не можуть бути задоволені, враховуючи наведені вище висновки суду. Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 25 вересня 2023 року.

Outcome: dismissed