Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

25.04.2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради та Головного управління Державної податкової служби в Полтавській області, третя особа: Перша полтавська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна. Просить суд: 1)\~звільнити з-під арешту та заборони відчуження належне їй, [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) нерухоме майно будинок [ADDRESS] ; 2)\~виключити відомості про арешт та заборону відчуження її, [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) нерухомого майна з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, скасувавши обтяження арешт нерухомого майна реєстраційний №\~2110186 від 22.06.2005 року 10:14:25, зареєстровані реєстратором Першої полтавської державної нотаріальної контори (36000, м. Полтава, вул. Гоголя, 11). Вказує, що наявність у Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна запису про цей арешт створює перешкоди у реалізації прав, як власника майна, тобто відбувається обмеження майнових прав спадкодавця, які регулюються нормами ЦК України. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 27.04.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 11.05.2023 року від представника ГУ ДПС у Полтавській області надійшло клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, просить замінити первісного співвідповідача ГУ ДПС у Полтавській області на належного співвідповідача Першу полтавську державну нотаріальну контору. В обґрунтування клопотання посилається на те, що в позві відсутні обґрунтування порушення ГУ ДПС у Полтавській області прав [PERSON] . 15.05.2023 року на адресу суду від представника Головного управління Державної податкової служби в Полтавській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 18.05.2023\~року від\~представникаПершої полтавської державної нотаріальної контори надійшло клопотання, у якому вказує, що при вирішенні питання представник покладається на розсуд суду. 25.05.2023 року від представника Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради надійшло клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, просить замінити первісного співвідповідача Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради на належного співвідповідача Першу полтавську державну нотаріальну контору. 25.05.2023 року на адресу суду від представника Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 02.10.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ГУ ДПС у Полтавській області про заміну первісного відповідача належним відповідачем. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 02.10.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради про заміну первісного відповідача належним відповідачем. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 02.10.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Від позивача надійшла заяви про розгляд справи без її участі, вказала, що позовні вимоги підтримує. Представник відповідача Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини неявки, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час судового засідання. Представник відповідача ГУ ДПС у Полтавській області в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Від представника третьої особи надійшло клопотання, у якому вказує, що при вирішенні питання представник покладається на розсуд суду, просить провести розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків. Позивач в позовній заяві зазначає, що 03.06.1992 року вона, [PERSON] , [INFO] уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] , видане 03.06.1992 року, актовий запис № 764 від 03.06.1992 року). Разом з [PERSON] вони мешкали в будинку [ADDRESS] . Вищевказаний будинок належав [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішень Ленінського районного суду м. Полтави. Так, відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 19.06.2008 року було визнано право власності за [PERSON] на 5/6 частин жилого будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями та за самочинними забудовами, як за спадкоємцем після померлої [PERSON] . Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16.12.2010 року припинено право власності Полтавської міської ради на 1/6 частину будинку [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину будинку [ADDRESS] . Таким чином, її чоловік [PERSON] став єдиним законним власником будинку [ADDRESS] . [INFO] її чоловік [PERSON] помер (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 11.11.2020 року згідно додатку) і через шість місяців позивач звернулася до нотаріуса та фактично прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, тобто не провела офіційну реєстрацію вищевказаного будинку. 28.07.2021 року позивач звернулася до нотаріуса для офіційної реєстрації та оформлення своїх спадкових прав на будинок [ADDRESS] , але виявилося що на вищевказаний будинок накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна. В цей же день позивач звернулася за довідкою до реєстраційної служби в м. Полтаві щодо відомостей з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо будинку [ADDRESS] (номер інформаційної довідки 267841857 від 28.07.2021 року - згідно додатку). Відповідно до довідки 267841857 від 28.07.2021 року щодо відомостей в Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна 22.06.2005 року на вищевказаний будинок накладено обтяження № 2110186 реєстратором: Перша полтавська державна нотаріальна контора на підставі: повідомлення, 307, 02.02.1984 року, Народний суд Ленінського району м. Полтави, тип обтяження: арешт нерухомого майна. 29.07.2021 року між позивачем та адвокатом Баленком Русланом Володимировичем укладено договір-доручення про надання їй правової допомоги. Адвокатом Баленком Р.В. після проведення необхідного обсягу роботи, надано позивачу наступну інформацію. Відповідно до вироку Ленінського районного народного суду м. Полтави від 17.08.1982 року батько [PERSON] , [INFO] , а саме [PERSON] , засуджений за ст. 140 ч. 2 КК УРСР до 2 років позбавлення волі у виправно-трудовій колонії суворого режиму з конфіскацією 1/3 частини особисто йому належного майна з застосуванням ст. 14 КК УРСР примусового лікування від алкоголізму в місцях позбавлення волі. Як відомо позивачу, [PERSON] помер під час відбування покарання, але дату смерті і місце відбування покарання не відомо. Відповідно до рішення Ленінського районного народного суду м. Полтави від 15.02.1984 року визнано право власності за [PERSON] на 5/6 частини домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] . Виключити цю частину з опису майна і зняти арешт. 1/6 частину цього ж домоволодіння залишити в опису майна для виконання вироку Ленінського районного народного суду м. Полтави від 17.08.1982 року в частині конфіскації майна засудженого [PERSON] в дохід держави. У своїй відповіді на запит адвоката Баленка Р.В. щодо надання підстав накладення обтяження (арешт нерухомого майна) на будинок [ADDRESS] Перша полтавська державна нотаріальна контора зазначила, що «справи Першої полтавської державної нотаріальної контори за 2005 рік передані на зберігання до Полтавського обласного державного нотаріального архіву за адресою: м. Полтава, вул. Шевченка, 13». У своїй відповіді щодо надання підстав накладення обтяження (арешт нерухомого майна) на будинок [ADDRESS] державний нотаріальний архів повідомив, що «відповідно до Реєстру Першої полтавської державної нотаріальної контори Полтавської області для реєстрації заборони відчуження жилих будинків (частин будинків) та квартир в багатоквартирному будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників, а також арештів (заборони) накладених на будинки судовими та слідчими органами за 1978-1990 роки встановлено, що на майно [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] накладено заборону відчуження (підстава повідомлення Нарсуду Ленінського району м. Полтава від 02.02.1984 р. № 307). Зазначена заборона внесена до Реєстру 04.02.1984 року за № 1. Повідомлення Нарсуду Ленінського району м. Полтава від 02.02.1984 року № 307 не виявлено, оскільки строк зберігання розпоряджень (повідомлень, ухвал, постанов) по накладенню і зняттю заборон відчуження (арештів) до 2002 року становив 3 (три) роки. Іншою інформацією Полтавський обласний державний нотаріальний архів не володіє». Враховуючи рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 19.06.2008 року та від 16.12.2010 року позивач вважає, що вказані обставини дають підстави зробити висновок про подальшу відсутність правових підстав для арешту нерухомого майна, яке за життя належало [PERSON] , [INFO] . Тому, ці права підлягають судовому захисту, шляхом звільнення майна з-під арешту. Наявність у Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна запису про цей арешт створює позивачу перешкоди у реалізації прав, як власника майна, тобто відбувається обмеження майнових прав спадкодавця, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Згідно ст. 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Разом з тим, стаття 16 ЦК України визначає способи захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, серед яких відсутній такий спосіб захисту, як скасування постановлених державним виконавцем в рамках виконавчого провадження постанов. Положенням ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як слідує із постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 450/1411/16 у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, підлягає вирішенню питання щодо відповідної участі у справі відповідного територіального органу Державної фіскальної служби України. У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 299/2931/17 (провадження № 61-35013св18) також вказано, що «позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України». Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 476/112/19. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши ДФС шляхом поділу. Абзацом 4 пункту 2 постанови № 1200 встановлено, що ДПС та Держмитслужба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої ДФС у відповідних сферах діяльності. Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 року № 537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» реорганізовано Головне управління ДФС у Полтавській області шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Полтавській області. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року № 1074 «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією aбо ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади», розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 682-р «Питання Державної податкової служби», наказу Державної податкової служби України від 28.08.2019 року № 36 «Про початок діяльності Державної податкової служби України», листа Державної податкової служби України від 28.08.2019 № 536/7/99-00-01-01-02, Положення про Головне управління ДПС у Полтавській області Головне управління ДПС у Полтавській області розпочало виконання покладених на нього Положенням про ГУ ДПС у Полтавській області функцій і повноважень Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, що припиняється. Отже, повноваження перейшли до ГУ ДПС у Полтавській області. Таким чином, функції і повноваження Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області було передано його правонаступникові, а саме: Головному управлінню ДПС у Полтавській області. В ході судового розгляду справи ГУ ДПС у Полтавській області не надано належних та достатніх доказів для висновку, що вони не є належним відповідачем у справі. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України). Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №\~383/493/18 вирішувалося питання про скасування арешту на майно, накладеного в порядку виконання вироку суду про конфіскацію майна за позовом засудженої особи, зроблено правовий висновок про те, що конфіскації підлягає майно, що є у власності засудженого. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом (частини перша, третя статті 49 КВК України). В даній справі суд дійшов висновку, що оскільки заявником є учасник виконавчого провадження цей спір повинен був бути розглянутий за правилами КАС України (Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про відмову у відкритті провадження у справі за позовними вимогами про скасування арешту, накладеного на майно в порядку виконання вироку в частині конфіскації майна, однак помилково вказали, що такі вимоги повинні розглядатися за правилами КПК України. Особа має право на звернення з такими вимогами до суду в порядку адміністративного судочинства.) В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №\~643/3614/17 висловлено правовий висновок про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Пунктом 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі №\~727/2878/19 зазначено, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватно-правовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. В постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 563/1265/14-ц, від 16 березня 2021 року справа № 476/112/19 (які за суб`єктним складом та фактичними обставинами схожі), зроблено правовий висновок про те, що Верховним Судом також враховано, що в результаті вчинення дій з примусової реалізації майна позивачів щодо нього виникли певні права у інших осіб, які не є учасниками виконавчого провадження, відповідно виник спір про право цивільне щодо такого майна, що підлягає вирішенню у порядку позовного провадження. Враховуючи правові підстави позову, те, що предметом позову є скасування арешту з майна боржника (засудженої особи, яка померла), накладеного в межах виконавчого провадження під час виконання вироку суду, приймаючи до уваги, що позов про зняття арешту з майна поданий не учасником кримінального провадження, не учасником виконавчого провадження, а спадкоємцем, який не може оформити своє право власності у порядку спадкування за заповітом, вбачається наявність спору про захист права власності, який підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Враховуючи правові підстави позову та те, що позов про зняття арешту з майна поданий не учасником кримінального провадження, не учасником виконавчого провадження, а спадкоємцем, який не може оформити своє право власності у порядку спадкування за заповітом, вбачається наявність спору про право власності, який підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У частині 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно із ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Виконавчі дії, в тому числі і зняття арешту з майна боржника, проводяться виключно по відкритому виконавчому провадженню та на підставі п. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». У відповідності до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду. Зважаючи на те, що виконавче провадження завершене, питання про зняття арешту з вищевказаного майна не вирішено державним виконавцем самостійно, продовження арешту майна перешкоджає позивачу у реалізації прав щодо такого майна. За правилами ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з вищевикладеного, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право не має змоги, на час звернення із позовною заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача на спадкове майно, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, враховуючи, що на день постановлення рішення пройшов строк давності щодо виконання додаткового покарання, виконавче провадження закрито та знищено за закінченням терміну зберігання, порушене право позивача підлягає судовому захисту у заявлений спосіб шляхом припинення дії відповідних обтяжень,

Outcome: approved