Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя, в якому просив суд провести поділ спільного сумісного майна подружжя, визнавши за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності: - на частину житлового будинку загальною площею 330,7 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 18665232224), що розташований на земельній ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - на частину земельної ділянки площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - на частину майнових прав, вартістю 639 319,28 грн, на квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги Позивач мотивував тим, що в період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства сторонами було набуто у власність майно, а саме житловий будинок загальною площею 330,7 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 18665232224), що розташований на земельній ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно з наданого Позивачем Звіту з визначення ринкової вартості нерухомого майна - житлового будинку загальною площею 330,7 кв. м, що розташований на земельної ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка здійснена суб`єктами оціночної діяльності [PERSON] та [PERSON] (дата оцінки 02.11.2020 року), вартість нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , становить 10 961 382,00 грн, з яких 9 425 870,00 грн - вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, 1 535 312,00 грн - вартість земельної ділянки з кадастровим номером 3222457400:04:003:0064, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Також на підставі укладеного Попереднього договору купівлі-продажу під час шлюбу Відповідачем набуто майнові права на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , вартістю 639 319,28 грн. 30 листопада 2020 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання. 21 січня 2021 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Бузанова Д.В. на позовну заяву в обґрунтування якого відповідач зазначила, що погоджується з твердженням позивача про те, що у шлюбі сторонами набуто житловий будинок загальною площею 330,7 кв. м., що розташований на земельній ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане майно згідно Шлюбного договору від 28 листопада 2019 року, що посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., визначено як спільна сумісна власність, набута подружжям під час перебування у шлюбі. В цій частині позову відповідач погоджується з позивачем та визнає, що вищевказаний житловий будинок, та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя. Що стосується поділу майнових прав на квартиру [ADDRESS] , відповідач заперечує наявність у неї оригіналу Попереднього договору купівлі-продажу квартири від 31 січня 2020 року, на який посилається позивач у позові. Крім того, зазначає, що відповідно до наданої позивачем копії Попереднього договору купівлі-продажу квартири від 31 січня 2020 року, у ньому визначений строк дії до 30 березня 2020 року. Відповідач зазначає, що доказів того, що визначену вартість за вказаним договором було сплачено відповідачем позивач не надає. Натомість, на переконання відповідача, долучена позивачем інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 234049296 від 25.11.2020 року спростовує набуття відповідачем майнових прав на цей об`єкт нерухомого майна. Крім того, відповідач вважає, що доказів того, що позивач надав кошти для придбання квартири з метою її використання в інтересах сім`ї до позовної заяви не додано, а вказане спростовується рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області, згідно якого ще в грудні 2019 року позивач звернувся із позовом про розірвання шлюбу. В січні 2021 року Позивач звернувся до суду із заявою про часткову зміну предмету позову, а саме просив суд визнати за ним право власності: - на частину житлового будинку загальною площею 330,7 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 18665232224), що розташований на земельній ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та на частину земельної ділянки площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - на частину від грошових коштів в сумі 639 319,28 грн, стягнувши із Відповідача на користь Позивача суму в розмірі 319 659,64 грн, яка становить частину від грошових коштів в сумі 639 319,28 грн. Заява Позивача про часткову зміну предмету позову обґрунтована тим, що згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відомості про реєстрацію квартири [ADDRESS] за Відповідачем не зареєстровано. Тому Позивач просить суд не здійснювати поділ майнових прав на цю квартири, а присудити на користь Позивача 319 659,64 грн, що становить частину від грошових коштів в сумі 639 319,28 грн, внесених за Попереднім договором купівлі-продажу від 31.01.2020 року для мети придбання квартири. Ухвалою суду від 01 березня 2021 року на підставі заяви Позивача судом забезпечено позов у справі шляхом накладення арешту на: - житловий будинок загальною площею 330,7 кв. м, що розташований на земельній ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 18665232224) та земельну ділянку площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - заборони [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) укладати з будь-якими особами будь-які договори, предметом яких є відчуження, передача в довірчу власність, іпотеку, користування (в тому числі - оренду на будь-який строк), позику, дарування житлового будинку загальною площею 330,7 кв.м, що розташований на земельної ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 18665232224) та/або земельної ділянки площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам здійснювати реєстрацію речових прав на підставі будь-яких правочинів (документів), предметом яких є відчуження, передача в довірчу власність, іпотеку, користування (в тому числі - оренду на будь-який строк), позику, дарування житлового будинку загальною площею 330,7 кв. м., що розташований на земельної ділянці площею 0,1149 га кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 18665232224) та земельної ділянки площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064, земельна яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В грудні 2021 року Позивач звернувся до суду з пропозицією укласти з Відповідачем мирову угоду у справі, надавши до суду підписану Позивачем мирову угоду. Згідно проекту підписаної Позивачем мирової угоди Позивач пропонував наступний спосіб мирного врегулювання спору, а саме: : - визнати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на частину житлового будинку загальною площею 330,7 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 18665232224), що розташований на земельній ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на частину земельної ділянки площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на частину житлового будинку загальною площею 330,7 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 18665232224), що розташований на земельній ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на частину земельної ділянки площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В частині позовних вимог про поділ між Позивачем та Відповідачем грошових коштів подружжя в сумі 639 319,28 грн, які були використані Відповідачем для придбання у спільну сумісну власність подружжя квартири [ADDRESS] , шляхом стягнення із Відповідача на користь Позивача суми в розмірі 319 659,64 грн, умовами запропонованої мирової угоди передбачалося здійснити судом поділу цієї квартири в рівних частках між Позивачем та Відповідачем. Після реєстрації права власності за Позивачем ( [PERSON] ) права власності на частину зазначеної квартири, Позивач протягом 5 робочих днів здійснить дарування частини квартири на користь спільної дитини Позивача та Відповідача ( [PERSON] ) у порядку, встановленому чинним законодавством України. Після цього Позивач не вимагатиме поділу суми 639 319,28 грн спільних сумісних коштів подружжя та сплати на його користь суми в розмірі 319 659,64 грн. Відповідач з умовами мирової угоди не погодилася та її не підписала. Також Позивачем надано розрахунок судових витрат, понесений ним у зв`язку із розглядом цієї справи, які складають: - витрати Позивача із сплати судового збору за звернення із позовною заявою та заявою про забезпечення позову - 6 726,40 грн + 420,40 грн разом - 7 146,80 грн. - витрати із оплати виконаного Звіту з визначення ринкової вартості нерухомого майна - житлового будинку загальною площею 330,7 кв. м, що розташований на земельній ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка здійснена суб`єктами оціночної діяльності [PERSON] - 5 000,00 грн, а разом 12 146,80 грн. Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. щодо повторного автоматичного розподілу справи №485 від 06.10.2021 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 06.10.2021 року, який проведений, у зв`язку з прийняттям рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 21 липня 2021 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді [PERSON] та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді внесення подання Вищій раді правосуддя про звільнення з посади судді; відсторонення судді [PERSON] від здійснення правосуддя, дану справу передано для розгляду судді Фінагеєвій І.О. 14 вересня 2022 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час був повідомлений належним чином. Через канцелярію суду через свого представника подав заяву в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час була повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи учасників справи, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 22 липня 2006 року було зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області (актовий запис № 418 від 22.07.2006 року). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2020 року у справі № 369/15770/19 шлюб між сторонами був розірваний. Отже, [PERSON] та [PERSON] з 22 липня 2006 року до 21 травня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2020 року у справі № 369/15770/19 та в контексті вимог статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. В шлюбі сторонами було набуте як спільна сумісна власність подружжя нерухоме майно, а саме: - житловий будинок загальною площею 330,7 кв. м, що розташований на земельної ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеним 15.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Власовою Л.В., що зареєстрованого в реєстрі за № 468, Державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯМ № 322653, виданим на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 468 від 15.11.2011 року, витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1061700 від 07.03.2013 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 231631777 від 09.11.2020 року та інформаційною довідкою з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 09.11.2020 року. Відповідно до копії Попереднього договору купівлі-продажу квартири від 31 січня 2020 року [PERSON] в особі свого представника [PERSON] та [PERSON] домовилися в строк до 30 березня 2020 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка має загальну площу 40,6 кв. м. та складається із однієї кімнати. Пунктом 2.1 вказаного договору передбачено, що Покупцем в підтвердження власного наміру щодо укладання Основного договору, та з метою забезпечення зобов`язань, передбачених цим Договором, в момент укладання та підписання цього попереднього договору передано продавцю орієнтовну вартість квартири на день укладення договору - 639 319,28 грн. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 292485445 від 24.12.2021 року право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 7618 від 16.12.2021 року, зареєстровано за [PERSON] . Відповідач позову не визнала, у відзиві на позовну заяву підтвердила набуття у шлюбі разом із Позивачем будинку та земельної ділянки, на якій цей будинок розташований, за адресою: [ADDRESS] та не заперечувала факту спільної сумісної власності на зазначений будинок та земельну ділянку . Разом з тим, відповідачем заперечується факт наявності у неї Попереднього договору купівлі-продажу квартири від 31 січня 2020 року та факт оплати коштів за таким договором. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статтею 61 СК України передбачено - об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. П.23 вказаної Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором), або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так судом встановлено, та не заперечувалось відповідачем, що в період проживання однією сім`єю відповідачем набуто: - житловий будинок загальною площею 330,7 кв. м, що розташований на земельної ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Факт реєстрації спільного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18. Враховуючи те, що право власності на житловий будинок загальною площею 330,7 кв. м, що розташований на земельної ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на зазначену земельну ділянку було зареєстровано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме 19 лютого 2013 року, то на вказане майно розповсюджується презумпція режиму спільного сумісного майна подружжя, передбачена статтею 60 СК України. У спірних правовідносинах відповідачем не оспорюється статус майна, придбаного в період шлюбу, водночас, відповідачка не бажає здійснити поділ спірного житлового будинку та земельної ділянки, посилаючись на укладений сторонами шлюбний договір, яким визначено, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та на відсутність перешкод з її боку у користуванні позивачем цим майном. Водночас, ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. А відтак, право кожного з подружжя на розпорядження спільним сумісним майном може бути реалізоване шляхом звернення до суду з позовом про поділ майна. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав до задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на частину житлового будинку загальною площею 330,7 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 18665232224), що розташований на земельній ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та на частину земельної ділянки площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності на частину від грошових коштів, сплачених за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 31 січня 2020 року, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 ст.628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Інститут свободи договору передбачає можливість сторін вільно визначати зміст договору, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, які не суперечать законодавству, з врахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати й ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства та не суперечать ним. Відповідно до частин першої, третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Основним договором у правовідносинах сторін даної справи мав стати договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини третя та четверта статті 334 ЦК). У свою чергу,статтею 182 ЦК передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно п. 13 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається (абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України). В силу статей 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Так, відповідно до копії Попереднього договору купівлі-продажу квартири від 31 січня 2020 року [PERSON] в особі свого представника [PERSON] та [PERSON] домовилися в строк до 30 березня 2020 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка має загальну площу 40,6 кв. м. та складається із однієї кімнати. Позивач вважає, що Відповідач, уклавши 31 січня 2020 року Попередній договір купівлі-продажу квартири, тим самим набула майнові права на цю квартиру. При дослідженні в судовому засіданні копії вказаного попереднього договору купівлі-продажу квартири було встановлено, що цей договір є нотаріально не посвідчений, а тому згідно до ч. 2 ст. 215 та ст. 657 ЦК України є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом. А відтак, суд позбавлений можливості встановити факт сплати коштів відповідачем за нікчемним договором. Крім того, судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 7618 від 16.12.2021 року, тобто в період після розірвання шлюбу з позивачем. Суд, проаналізувавши доводи позивача про те, що, на думку позивача, майнові права на квартиру набуті під час зареєстрованого шлюбу сторін за кошти, які, на переконання позивача, надав він саме для придбання квартири з метою її подальшого використання в інтересах сім`ї, та зазначені майнові права, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягають поділу між ними, вважає, що вказане спростовується доказами, наявними в матеріалах справи. Так, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2020 року у справі № 369/15770/19 про розірвання шлюбу, встановлено, що у грудні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, свої позовні вимоги Позивач обґрунтовував тим, що на час звернення до суду сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків. Отже, на момент укладення спірного попереднього договору купівлі-продажу квартири від 31 січня 2020 року позивач та відповідач, згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2020 року у справі № 369/15770/19 про розірвання шлюбу, не проживали разом та не вели спільного господарства. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, факт припинення подружніх відносин між позивачем та відповідачем з грудня 2019 року є встановленим та не підлягає доведенню. А відтак, позов в частині визнання за позивачем права власності на частину від грошових коштів, сплачених за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 31 січня 2020 року не підлягає задоволенню. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За таких підстав, враховуючи часткове задоволення позову та відмову в задоволенні решти позовних вимог, судовий збір та витрати на оцінку вартості майна покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської обалсті від 01 березня 2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку поділу майна подружжя - задоволено та 1 постановлено накласти арешт на: - житловий будинок загальною площею 330,7 кв. м, що розташований на земельній ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 18665232224) та земельну ділянку площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064, земельна яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - заборони [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) укладати з будь-якими особами будь-які договори, предметом яких є відчуження, передача в довірчу власність, іпотеку, користування (в тому числі - оренду на будь-який строк), позику, дарування житлового будинку загальною площею 330,7 кв.м, що розташований на земельної ділянці площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 18665232224) та/або земельної ділянки площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам здійснювати реєстрацію речових прав на підставі будь-яких правочинів (документів), предметом яких є відчуження, передача в довірчу власність, іпотеку, користування (в тому числі - оренду на будь-який строк), позику, дарування житлового будинку загальною площею 330,7 кв. м., що розташований на земельної ділянці площею 0,1149 га кадастровий номер 3222457400:04:003:0064 і знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 18665232224) та земельної ділянки площею 0,1149 га, кадастровий номер 3222457400:04:003:0064, земельна яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Приймаючи до уваги той факт, що суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, обставини у справі свідчать про відсутність достатніх підстав для наявності в подальшому вжитих ухвалою суду від 01 березня 2021 року заходів забезпечення позову, а тому суд зазначає, що заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили.

Outcome: partial