Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

29.03.2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 15 лютого 2003 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції про що зроблено відповідний актовий запис № 249 від 15.02.2003 року (копія Свідоцтва про шлюб додається). У подружжя народилось троє дітей: [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ). На даний час шлюб між сторонами не розірвано, проте [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з відповідним позовом. Між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання наймолодшої дитини - [PERSON] . Позивач вважає, що син повинен проживати з ним з огляду на наступне. Відповідно до ч.3 cт. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно з cт. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч. 2 cт. 160 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 cт. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Мати [PERSON] останнім часом все рідше цікавиться сином, майже не приділяє йому уваги, часто їздить за кордон здебільшого до Іспанії, де отримала дозвіл на проживання (копія закордонного паспорта та дозволу на проживання додається). На даний час відповідачка також перебуває в Іспанії, куди поїхала в лютому цього року, взявши з собою лише старшого сина - [PERSON] . Мати періодично відсутня за постійним місцем проживання, що, в свою чергу, не дає їй можливості забезпечити сину належний та постійний догляд. Крім цього, такий спосіб життя з матір`ю негативно впливатиме на дитину, оскільки часті переїзди, відсутність стабільності, звичного режиму життя та повноцінного навчального процесу, завдаватимуть шкоди інтересам дитини (довідка про навчання додається). У батька з сином хороші взаємовідносини, порозуміння та взаємоповага. Впродовж останнього року батько самостійно опікується сином [PERSON] , утримує його та забезпечує йому якнайкращі умови для проживання та розвитку. Син успішно навчається у школі, і в цьому велика заслуга батька, який сприяє та заохочує сина до освіти. Окрім цього, варто наголосити, що батько працює, отримує дохід, має власне житло, в той час як мати жодного доходу не отримує. Отже, за наведених обставин вбачається, що відсутні перешкоди у залишенні сина й надалі проживати з позивачем [PERSON] . Враховуючи вищенаведене просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просять позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмові пояснення, долучені до матеріалів справи, в яких позов не визнає та просить розглядати справу без її участі. Представник третьої особи Органу опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши клопотання про неможливість надання Висновку про доцільність чи не доцільність визначення місця проживання дитини з батьком [PERSON] . Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника третьої особи, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що 15.02.2015 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.4). Від шлюбу у сторін народилися [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.5-7). Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова по справі № 466/2739/23 від 30.05.2023р. розірвано шлюб між сторонами (а.с.78-80). Згідно Відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №117461 від 20.03.2023, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Вказана квартира належить позивачу на праві власності. З актів №12 від 03.04.2023 та №18 від 19.04.2023 вбачається, що у квартирі [ADDRESS] дійсно зареєстрована але не проживає [PERSON] , [INFO] (а.с.31-32). В судовому засіданні також встановлено, що відповідач [PERSON] на даний час проживає в Іспанії, де отримала дозвіл на проживання, що підтверджується копією дозволу на проживання Е24128415, перекладеного з іспанської мови 23.03.2023 (а.с.12,77). Даний факт визнається відповідачем [PERSON] у своїх письмових поясненнях. Позивач [PERSON] працює фізичною особою-підприємцем та від цього отримує дохід, що підтверджується податковими деклараціями платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця (а.с.14-21). В судовому засіданні за участі психолога [PERSON] вислухано думку дитини [PERSON] , [INFO] , який повідомив суду, що він бажає проживати разом з батьком в Україні, з матір`ю він спілкується в телефонному режимі, у них хороші відносини, проте проживати за кордоном в Іспанії не хоче. Так, частиною 2 ст. 2 СК України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч. ч. 2, 3ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1ст.160, ст. 161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 у справі N 377/128/18 вказано, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Згідно пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК ( 2947-14 ), якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі «М.С. проти України», заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07.12.2006, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.12.2020 за N 487/2001/19. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Принцип 6 Декларації прав дитини, зокрема, закріплює, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім цього, відповідно до ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно клопотання органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про неможливість надання Висновку про доцільність чи не доцільність визначення місця проживання дитини з батьком [PERSON] встановлено, що матір дитини [PERSON] у зв`язку з введенням на території України воєнного стану виїхала за кордон та станом на зараз проживає в Королівстві Іспанія, зі слів малолітнього [PERSON] , у нього теплі відносини з матірю, він часто спілкується з нею в телефонному режимі, проте проживати за кордоном не хоче (а.с.72-73). Відповідно до ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Так, мати дитини [PERSON] не надала суду доказів, що визначення місця проживання сина разом з батьком буде суперечити його інтересам. Враховуючи вищенаведене, а також те, що в судовому засіданні встановлено, що позивач має постійне місце проживання та джерело існування, створив всі умови для проживання, виховання та розвитку сина, при цьому на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність сина до батька, вік дитини, а також те, що в даному випадку відповідач не надала доказів, що визначення місця проживання дитини з батьком буде суперечити інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] та визначення місця проживання сина на даний час разом з батьком. При цьому, суд звертає увагу на те, що визначення місця проживання дитини із батьком жодним чином не свідчить про невиконання матір`ю батьківських обов`язків чи позбавлення її можливості реалізації батьківських прав. Також слід зауважити, що мати дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку незалежно від того з ким дитина буде проживати. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача в користь позивача підлягає розмір судових витрат. У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягає стягненню в користь позивача 1073,60грн. судового збору.

Outcome: approved