Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позовній заяві позивач [PERSON] просить розірвати шлюб, який зареєстрований між ним та відповідачкою [PERSON] 13.12.2008 року у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №3686, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачкою не склалося у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння та розходженням поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, що призвело до втрати фізичних та духовних зв`язків. З березня 2023 року вони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства, їхній шлюб носить формальний характер, а тому збереження шлюбу суперечить його інтересам. Від спільного шлюбу з відповідачкою [PERSON] є малолітні дочки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з ним за адресою: [ADDRESS] . У позовній заяві позивач також просить залишити малолітніх дочок проживати разом з ним за вищевказаною адресою. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала у повному обсязі. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи Позивач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, наполягає на розірванні шлюбу та просить залишити малолітніх дочок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживати разом з ним. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, однак подала нотаріально посвідчену письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та зазначила, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти вимоги позивача залишити малолітніх дочок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживати разом з позивачем. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 16.08.2023 року суддя Шевчук В.М. відкрила провадження у цивільній справі та визначила проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Судом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Сторони зареєстрували шлюб 13.12.2008 року у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №3686, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 13.12.2008 року. Від спільного шлюбу у сторін є малолітні дочки: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 15.10.2013 року, про що 15.10.2013 року складено актовий запис №87), та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 04.06.2021 року, про що 04.06.2021 року складено актовий запис №547). Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади №2023/005271109 від 13.07.2023 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 22.10.2013 року. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади №2023/005271200 від 13.07.2023 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 07.07.2021 року. Згідно з довідкою виконавчого комітету Заліщицької міської ради Чортківського району Тернопільської області №1437 від 13.07.2023 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та до складу його сім`ї за місцем реєстрації належать дочки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що спільне життя у сторін не склалося у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння та розходженням поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, що призвело до втрати фізичних та духовних зв`язків. З березня 2023 року сторони спільно не проживають та не ведуть спільного господарства, наполягають на розірванні шлюбу та не бажають миритися. Відповідачка [PERSON] подала нотаріально посвідчену заяву про те, що заявлені позовні вимоги визнає у повному обсязі. Визнання позову відповідачкою [PERSON] не суперечить вимогам закону. V. Оцінка суду Згідно з ч.ч.2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до ч.3 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно з ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Валліанатос та інші проти Греції" від 07.11.2013 року (заяви №29381/09 та №32684/09) передбачено: "Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є живим документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя". Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Фернандес Мартінес проти Іспанії" (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: "Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні". Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а й під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, що передбачено підпунктом с ч.1 ст.16 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про ліквідацію всіх форм дискримінації жінок від 06.10.1999 року. Відповідно до вимог ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч.2 ст.115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Пунктом 2 частини 3 статті 115 СК України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У постанові від 15 січня 2020 року в справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2021 року у справі №339/143/20 звернув увагу на те, що враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з матір`ю, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував проживання дитини, не визначаючи його. З урахуванням того, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання малоліньої дитини, яка на момент розгляду справи судом фактично проживає разом з батьком, суд,

Outcome: approved