Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

У грудні 2017 року представник позивача Подільської районної у місті Києві державної адміністрації звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд виселити відповідачів із квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, а також стягнути із відповідачів [PERSON] , та [PERSON] судовий збір. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що будинок [ADDRESS] відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112, - переданий до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Відповідно до розпорядження від 29.01.2015 № 50, зазначений будинок передано на баланс та закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», як житловий фонд, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва. На підставі ордеру № 3418, виданого 13.01.1984 виконавчим комітетом Подільської районної ради народних депутатів, двірник ЖЕУ- 810 - [PERSON] набула право користування службовим жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , складом сім`ї: вона, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - син. Відповідно до свідоцтва про смерть від 15.04.2006, серія [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] . Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.03.2015 № 138, спірна квартира була виключена із числа службових приміщень КП «Дирекція з управління житлового фонду Подільського району» та було укладено договір найму зазначеної квартиру із [PERSON] . Позивач вказує, що із 06.03.2015, спірна квартира відноситься до державного житлового фонду і її наймачем був [PERSON] , який [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14.09.2016, серія [NUMBER] . Крім того, відповідно до інформаційного листа Відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.12.2017 № 106/25-473, приватизаційні документи та відомості щодо приватизації квартири [ADDRESS] в даному відділі відсутні. Згідно інформаційного листа відділу з питань реєстрації місця проживання Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.11.2017 № 357-35/17, в спірній квартирі зареєстрована одна особа - [PERSON] , який помер. У лютому 2017 року [PERSON] та [PERSON] в своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] звернулися до Подільського районного суду м. Києва із позовом до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання за ними права користування квартирою [ADDRESS] . Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19.06.2017 у справі № 758/2694/17, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.09.2017, [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у задоволені зазначеного позову. Під час розгляду зазначеної справи, було встановлено, що [PERSON] вселилась в спірну квартиру приблизно в травні-червні 2008, а [PERSON] - в вересні-жовтні 2009 року. Позивач вказує, що на час вселення відповідачів до спірної квартири, і до 06.03.2015, квартира мала статус службової, в якій зареєстрований був лише [PERSON] і, останній, письмової згоди на вселення відповідачів не давав. Суди у справі № 758/2694/17 вважали, що відповідачі порушили встановлений законом порядок на вселення у квартиру, а тому вони не набули право користування квартирою. Позивач вказує, що на проживання відповідачів у вказаній квартирі розповсюджується правовий режим тимчасових мешканців, а тому з огляду на встановлені у справі № 758/2694/17 обставини, а також положення ст. 818 ЦК України, позивач вважає, що відповідачі незаконно займають квартиру. Посилаючись на викладене, а також з огляду на наявність підстав для виселення відповідачів із квартири без надання іншого житлового приміщення, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Супрун Г.Б. від 15.02.2018 у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В квітні 2018 року [PERSON] та [PERSON] було подано до суду зустрічну позовну заяву до відповідача Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, в якій позивачі за зустрічним позовом просили суд: встановити факт постійного спільного проживання та ведення спільного господарства між [PERSON] та [PERSON] з 2008 року по 11.09.2016, [PERSON] з 2009 року по 11.09.2016, [PERSON] з 27.02.2014 по 11.09.2016, [PERSON] з 10.02.2016 по 11.09.2016; а також визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] членами сім`ї наймача квартири [ADDRESS] - [PERSON] . В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 13.01.1984 Виконкомом Подільської районної ради народних депутатів Куценко Зінаїді Миколаївні було видано ордер № 3418 на право зайняття службового приміщення: квартири [ADDRESS] із зазначенням членів її сім`ї [PERSON] (чоловік), та [PERSON] (син). [PERSON] було знято з реєстрації у вказаній квартирі за його заявою після розірвання шлюбу із [PERSON] . Останню, було знято із реєстрації у вказаній квартирі, у зв`язку з її смертю. Так, із 2006 року у вказаній квартирі був зареєстрований лише [PERSON] . Позивачі вказують, що у 2008 році за згодою та пропозицією [PERSON] до зазначеної квартири вселилися його батько [PERSON] із дружиною [PERSON] та її донькою [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON] ). У 2009 році за згодою всіх членів сім`ї до квартири вселився також [PERSON] , а пізніше також діти позивачів - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивачі вказують, що наймач не заперечував проти вселення зазначених осіб до його квартири, однак, на той момент реєстрація позивачів у квартирі, як членів сім`ї наймача була неможлива в зв`язку із перебуванням цієї кватири в числі службових жилих приміщень. Наведене унеможливлювало і укладення договору найму квартири із [PERSON] і, як наслідок, неможливо було здійснити реєстрацію в квартирі членів його сім`ї. Позивачі вказують, що було запропоновано, у встановленому порядку, виключити квартиру із числа службових, однак, на заваді став величезний борг за житлово-комунальні послуги, який виник задовго до вселення позивачів до спірної квартири. Оплата всієї суми одним платежем була неможлива в зв`язку із майновим станом сім`ї, в результаті чого було укладено договір реструктуризації з метою виплати боргу частинами. Після оплати заборгованості була подана заява про виключення квартири з числа службових та укладення договору найму із [PERSON] , яка з незрозумілих причин була загублена відповідною організацією. Після повторної подачі, заява довгий час безпідставно не розглядалася і лише в 2015 році на підставі розпорядження Подільської районної у м. Києві державної адміністрації №138 від 06.03.2015, - квартиру було виключено із числа службових, а особовий рахунок було переведено на ім`я [PERSON] лише в кінці 2015 року. В той період часу, [PERSON] перебувала в стані вагітності та доглядала півторарічну дитину, а тому питання реєстрації в спірній квартирі було відкладено до часу пологів [PERSON] та реабілітації після операції, однак, [INFO] [PERSON] помер. Позивачі вказують, що вони постійно проживали в квартирі разом із наймачем та вели із ним спільне господарство, а тому вважали себе членами його сім`ї. 06.12.2016 року [PERSON] звернулася до Подільської РДА в м. Києві із заявою про визнання її, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] членами сім`ї наймача, визнання за ними права користування квартирою та укладення договору найму. Однак, 09.12.2016 року було отримано відповідь, в якій було зазначено, що позивачі проживають в спірній квартирі без реєстрації, а укласти договір найму можливо лише із членом сім`ї, що зареєстрований на відповідній житловій площі і рекомендовано звернутися до суду. Позивачі вказують, що єдиною підставою для відмови позивачам у визнанні права користування квартирою була відсутність їх реєстрації у спірній квартирі, а не оспорювання чи заперечення того, що вони є членами сім`ї наймача. Позивачі постійно спільно проживали та вели спільне господарство із наймачем, а також були членами сім`ї наймача. Останньому, за життя надавалась допомога, вони проводили разом дозвілля, організовували спільний відпочинок, спільно купували продукти харчування та [PERSON] допомагав позивачам у догляді за дітьми. Спільні знайомі сприймали позивачів та [PERSON] , як одну сім`ю. Наведене в сукупності підтверджує реальність сімейних відносин між позивачами та наймачем, та є істотним для захисту прав позивачів та їх малолітніх дітей. Посилаючись на викладене, а також з огляду на наявність підстав для встановлення факту постійного спільного проживання та ведення спільного господарства , а також визнання позивачів та їх дітей членами сім`ї наймача квартири [ADDRESS] - [PERSON] , який помер, позивачі вимушені звернутись до суду із зустрічними позовними вимогами. В квітні 2018 року відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] подали до суду відзив на позов, відповідно до якого в задоволенні первісного позову просили відмовити, посилаючись на те, що вони є членами сім`ї наймача, здійснювали оплату за житлово-комунальні послуги, та належним чином виконували свої обов`язки, як члени сім`ї наймача, а відтак не можуть бути виселені із квартири, як тимчасові мешканці, за викладених в позові підстав. В квітні 2018 року представником позивача було подано відповідь на відзив на позов, відповідно до якого сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідачі займають квартиру без наявності законних підстав, а тому підлягають виселенню зі квартири без надання іншого житлового приміщенні. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17.04.2018 було вирішено прийняти до провадження зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] до Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, 3-тя особа: Служба у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації про встановлення факту спільного проживання і ведення спільного господарства та визнання членами сім`ї наймача, а також об`єднати в одне провадження із даним позовом. В зв`язку зі звільненням судді [PERSON] , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 03.09.2018 року № 518, справу було повторно автоматично розподілено та визначено для розгляду справи головуючого суддю Войтенко Т.В. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05.09.2018 справу було прийнято до провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. В березні 2019 року представником позивача за первісним позовом було подано до суду позовну заяву в новій редакції до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідно до якої сторона позивача просила суд: виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, а також стягнути із відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] судовий збір. В обґрунтування уточного позову зазначено, що в ході розгляду справи 22.01.2019 року стороні позивача, зі слів відповідача, стало відомо, що в зазначеній квартирі ще проживають [PERSON] (вітчим [PERSON] ) та [PERSON] (мати [PERSON] ). Відповідно до акту обстеження проживання від 31.01.2019 року, службою у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації було встановлено, що у даній квартирі проживають, окрім сім`ї [PERSON] , [PERSON] (вітчим [PERSON] ) та [PERSON] (мати [PERSON] ). Згідно з інформацією, наданою відділом обліку та розподілу житлової площі Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, [PERSON] перебуває на квартирному обліку в Подільському районі в м. Києві із 28.01.1999 у складі сім`ї із однієї особи. В 2008 році згідно із розпорядженням Подільської у м. Києві державної адміністрації від 14.08.2008 № 1246, [PERSON] було видано ордер серії Б на квартиру [ADDRESS] за місцем реєстрації без зняття з квартирного обліку. Даний будинок є відомчим житловим фондом, який належить ДП Завод «Генератор», в зв`язку з цим дане підприємство надало наступну інформацію, що, на переконання сторони позивача за первісним позовом, суттєво впливає на об`єктивний та всебічний розгляд справи по суті. Так, відповідно до довідки ДП Завод «Генератор» від 13.02.2019 № 30, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на підставі ордеру серії Б. Згідно зі свідоцтвом про право власності від 26.11.2008 № 1117, зазначена вище квартира була приватизована на одну особу - [PERSON] . Таким чином, у [PERSON] та його дружини - [PERSON] , як члена сім`ї, існує житло, яке надано їм в установленому порядку, та було приватизоване, і тому [PERSON] не міг вселитися в два житла одночасно в 2008 році. Посилаючись на викладене та вимоги ст.ст. 818, ЦК України, ст.ст. 99, 116 ЖК УРСР, позивач вказує, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] займають квартиру без достатніх правових підстав, а відтак підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення, в зв`язку з чим сторона позивача за первісним позовом вимушена уточнити позовні вимоги. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23.03.2019 було вирішено розглядати дану справу в межах вимог первісної позовної заяви в редакції від 07.03.2019 року Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 12.04.2019 було відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. В зв`язку із відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 23.10.2019 № 608, справу було повторно автоматично розподілено та визначено для розгляду справи головуючого суддю [PERSON] . В зв`язку зі звільненням судді [PERSON] , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 15.10.2020 № 830, справу було повторно автоматично розподілено та визначено для розгляду справи головуючого суддю Гребенюка В.В. В зв`язку із рішенням зборів суддів Подільського районного суду м. Києва від 04.01.2021 № 1, від 12.01.2021 № 2 та від 14.01.2021 № 3, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 27.01.2021 № 652, справу було повторно автоматично розподілено та визначено для розгляду справи головуючого суддю Анохіна А.М. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 01.02.2021 справу було прийнято до провадженні в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання. В лютому 2021 року відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] подали до суду відзив на первісну позовну заяву, в якому просили в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що тривалий час проживання відповідачів у квартирі, оплата коштів за послуги на її утримання та інші обов`язкові платежі, вказують на їх зв`язок зі спірною квартирою, як із житлом в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідачі вказують, що іншого придатного до проживання житла вони не мають, та спірна квартира є єдиним їх житлом, та житлом їх малолітніх дітей. Виселення відповідачів із дітьми без надання іншого жилого приміщенні не відповідатиме ст. 47 Конституції України, та призведе до крайньої форми втручання у їх право на повагу до житла. Позивачем не доведена безумовна необхідність виселення відповідачів та їх дітей із квартири, та нагальність суспільної потреби у таких діях, що в сукупності свідчить про наявність підстав для відмови в задоволенні первісного позову. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 01.06.2021 підготовче провадження у справі було закрито, та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні підтримав первісні позовні вимоги та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. В задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у письмовому відзиві. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову, та підтримали вимоги зустрічного позову, одночасно вказавши, на відсутність будь-якого іншого житла, окрім спірної квартири, оскільки будинок за місцем їх реєстрації та реєстрації їх неповнолітніх дітей у встановленому законом порядку визнаний таким, що непридатний для проживання. Інші сторони в судове засідання не з`явились. Судом про розгляд справи повідомлялись належним чином. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112, - переданий до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Відповідно до розпорядження від 29.01.2015 № 50, зазначений будинок передано на баланс та закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», як житловий фонд, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва. На підставі ордеру № 3418, виданого 13.01.1984 виконавчим комітетом Подільської районної ради народних депутатів, двірник ЖЕУ- 810 - [PERSON] набула право користування службовим жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , складом сім`ї: вона, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - син. Відповідно до свідоцтва про смерть від 15.04.2006, серія [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] . Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.03.2015 № 138, спірна квартира була виключена із числа службових приміщень КП «Дирекція з управління житлового фонду Подільського району» та було укладено договір найму зазначеної квартиру із [PERSON] . З наявних у справі доказів вбачається, що із 06.03.2015, спірна квартира відноситься до державного житлового фонду і її наймачем був [PERSON] , який [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14.09.2016, серія [NUMBER] . Крім того, відповідно до інформаційного листа Відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.12.2017 № 106/25-473, приватизаційні документи та відомості щодо приватизації квартири [ADDRESS] в даному відділі відсутні. Згідно інформаційного листа відділу з питань реєстрації місця проживання Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.11.2017 № 357-35/17, в спірній квартирі була зареєстрована одна особа - [PERSON] . Із 10.10.2010 року [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі, в період якого народилась [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв. Наявні у справі докази свідчать про фактичне проживання в квартирі відповідачів [PERSON] та [PERSON] разом із дітьми - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Крім того, встановлено, що [PERSON] разом із дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в [ADDRESS] , однак, фактично в будинку ніколи не проживали. Також, встановлено, що рішенням Катюжанської сільської ради від 14.06.2017 року № 27, було визнано зазначений будинок таким, що не придатний для проживання. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. У лютому 2017 року [PERSON] та [PERSON] в своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] звернулися до Подільського районного суду м. Києва із позовом до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання за ними права користування квартирою [ADDRESS] . Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19.06.2017 у справі № 758/2694/17, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.09.2017, [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у задоволені зазначеного позову. Однак, з мотивувальної частини зазначеного рішення суду вбачається, що судом було встановлено, що [PERSON] вселилась в спірну квартиру приблизно в травні-червні 2008, а [PERSON] - в вересні-жовтні 2009 року. Будь-яких заяв щодо незаконного вселення відповідачів до спірної квартири, та оспорювання факту вселення в це жиле приміщення, матеріали даної справи не містять. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.09.2017, рішення Подільського районного суд м. Києва від 19.06.2017, було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 16.10.2019, рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року було залишено без змін. Позивач за первісним позовом вказує, що наймач квартири [PERSON] за життя письмової згоди на вселення відповідачів не давав, відповідачі є тимчасовими мешканцями в квартирі, а відтак, останні, на даний час незаконно займають квартиру, що свідчить про наявність підстав для їх виселення. Заперечуючи проти первісних позовних вимог, сторона відповідачів вказувала, що вони більше десяти років проживають у квартирі, є членами сім`ї законного наймача цієї квартири, який не встиг за життя належним чином оформити документи на цю квартиру та помер, однак, вони правомірно залишились проживати разом із дітьми в цій квартирі, остання, є їх єдиними житлом, а тому виселення без надання іншого жилого приміщенні порушить їх права. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність первісних позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до правових норм ст. 98 ЖК України, тимчасові мешканці не набувають самостійного права користування житлом не залежно від часу проживання в цьому житлі. Правове регулювання також наведено в ст. 818 ЦК України в подібних правовідносинах, а саме які виникають з приводу найму житла, а тому відповідно до вимог ст. 8 ЦК України підлягають застосуванню до спірних правовідносин у даній справі. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 818 ЦК України, тимчасові мешканці не мають самостійного права володіння та користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред`явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання. З наявних у справі доказів вбачається, що за життя [PERSON] після вселення відповідачів у квартиру, будь-яких вимог про звільнення помешкання не пред`являв. Крім того, відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі за первісним позовом впродовж тривалого часу проживали у спірній квартирі разом із законним наймачем, який помер, на даний час фактично проживають та іншого житла, яке б було придатне для проживання відповідачі не мають. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі є матеріально забезпеченими, та мають можливість придбати інше житло. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82). Європейський суд з прав людини неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) Європейський суд з прав людини вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Крім того, принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). При вирішення даного спору про можливість виселення відповідачів із житлового приміщення, суд приймає до уваги наведене вище. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року). У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року визначено, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Вищезазначені правові висновки щодо необхідності застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ даної категорії містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року (справа № 357/1468/18), від 05 вересня 2019 року (справа № 404/5255/16-ц), від 11 листопада 2019 року (справа № 761/31830/14-ц). Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд приймає до уваги те, що відповідачі за первісним позовом за життя законного наймача фактично зі згоди, останнього, вселились в спірну квартиру, наймач за життя з будь-якими заявами та скаргами до компетентних органів щодо неправомірного зайняття квартири відповідачами не звертався, відповідачі фактично підтримували сімейні стосунки із наймачем квартири, з моменту вселення відповідачів до квартири пройшло більше десяти років, впродовж тривалого часу, зокрема, після смерті в 2016 році [PERSON] , позивачем не ставилось питання щодо правомірності їх проживання в квартирі, та відповідачі сумлінно сплачували за надані послуги в квартирі. Окремо слід звернути увагу на те, що відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»). Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Так, у Преамбулі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, зазначено, що дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, і при вирішенні питання про позбавлення права користування житлом. Заперечуючи проти первісного позову, відповідачі вказували на неможливість позбавлення їх та членів сім`ї права користування жилим приміщенням, оскільки вони мають малолітніх дітей, а інше житло придатне для проживання у них відсутнє. В матеріалах справи відсутні належні докази забезпечення дітей іншим житловим приміщенням, придатним для проживання в ньому, а відтак виселення відповідачів із квартири буде надмірним тягарем для відповідачів і їх малолітніх дітей. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На переконання суду, стороною позивача не надано суду достатніх доказів на підтвердження того, що позбавлення відповідачів та їх дітей права користування спірним житловим приміщенням відповідає зазначеним вимогам закону, не порушує конституційних прав відповідачів та їх дітей на житло, та не завдасть шкоди їх правам та інтересам. Встановивши, що відповідачі зайняли житлове приміщення з фактичного дозволу та без будь-яких заперечень законного наймача квартири, який помер, фактично, не маючи у приватній власності іншого придатного для проживання житла, суд вважає, що достатніх правових підстав для виселення відповідачів та, відповідно, задоволення позову в цій частині немає. При вирішенні питання про виселення відповідачів з квартири, суд, встановивши баланс між інтересами відповідачів та їх дітей, які тривалий час проживають в квартирі, та інтересами позивача, - вважає необхідним зазначити, що відповідачі, які тривалий час проживали в квартирі, мають на утримання двох неповнолітніх дітей, постійного житла, крім спірної квартири не мають, а тому не можуть бути виселені із квартири, оскільки у разі позбавлення вказаного житла відповідачі та їх малолітні діти автоматично стануть безхатченками. Крім того, примусове виселення відповідачів із квартири без надання іншого житлового приміщення, свідчитиме про порушення відносно них статті 8 Конвенції. Суд відмічає, що інші наведені стороною позивача за первісним позовом доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не встановлено достатніх правових підстав для виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення без надання їм іншого житлового приміщення, встановивши баланс між інтересами позивача та відповідачів, які мають на утриманні малолітніх дітей, які також проживають у спірній квартирі, іншого житла, яке б належало відповідачам на праві приватної власності та в якому вони могли б проживати не мають, а тому суд вважає, що відсутні підстави для захисту прав позивача у визначений позивачем спосіб, в зв`язку з чим в задоволенні позову про виселення відповідачів із квартири без надання іншого житлового приміщення слід відмовити. В частині зустрічних позовних вимог про встановлення факту постійного спільного проживання та ведення спільного господарства та визнання членами сім`ї наймача, суд зазначає наступне. За положеннями ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 65 ЖК України, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї, визначеного в статті 64 ЖК України, члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Відповідно до положень ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. В ході розгляду справи були допитані свідки, які в ході розгляду справи пояснили. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що подружжя [PERSON] та їх неповнолітні діти постійно проживали з його покійним сином ( [PERSON] - з 2008 року, [PERSON] - з 2009 року, а [PERSON] та [PERSON] з народження), вели спільне господарство, мали спільний побут, взаємні права та обов`язки, разом їздили на відпочинок, надавали один одному взаємодопомогу. Відповідачка та його покійний син вважали один одного братом і сестрою, разом займалися побутовими питаннями, зокрема, питанням щодо виведення квартири зі статусу службової. Зазначив про беззаперечну згоду на вселення та проживання [PERSON] у квартирі його сином [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що була близькою подругою покійного [PERSON] та подружжя [PERSON] . Зазначила, що була частим гостем у квартирі і стверджувала, що [PERSON] і [PERSON] були однією родиною, разом робили ремонт, мали спільний побут, вели спільне господарство, разом готували їжу на всю родину, спільно проводили вільний час. Вказувала на те, що відповідачка [PERSON] супроводжувала покійного [PERSON] після травми на курс масажу, який робила її мати, а також займалася питанням поховання покійного [PERSON] після його смерті. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивачів в ході розгляду справи доведено достатніми доказами та не спростовано стороною відповідачів те, що позивачі за зустрічним позовом та їх діти проживали разом із наймачем квартири [PERSON] , вели з ним спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, як члени однієї сім`ї, та після смерті [PERSON] продовжили проживати у спірній квартирі, та виконувати обов`язки щодо її утримання, а відтак наявні підстави для встановлення факту постійного проживання та ведення спільного господарства між позивачами та їх дітьми із [PERSON] , та визнання позивачів та їх дітей членами сім`ї наймача спірної квартири [PERSON] , який помер, а відтак суд вважає, що зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідача за зустрічним позовом на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] слід стягнути в рівних частинах судовий збір в сумі 1409,60 грн. Крім того, судові витрати за первісним позовом слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: approved