Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власницею житлового будинку [ADDRESS] на підставі Договору дарування житлового будинку від 13.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Гавришкевич О.П., зареєстрованого в реєстрі за №1167. Згідно з Домової книги в будинку [ADDRESS] зареєстровані брати позивача [PERSON] , [PERSON] та її сестра [PERSON] . Однак, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в житловому будинку понад дев`ять років без поважних причин, не сплачують комунальні платежі та в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей в будинку немає і взагалі вони будинком не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивачка, ні інші члени сім`ї відповідачам не чинили. Факт реєстрації відповідачів порушує право позивачки на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію. Позивач зазначила, що [PERSON] після одруження в 2008 році, фактично проживає в м.Новояворівську Яворівського району Львівської області, а [PERSON] з 2013 року проживає у м. Сімферополі, Автономної республіки Крим. Оскільки відповідачі вибули на постійне місце проживання до інших населених пунктів та відсутні за місцем реєстрації понад один рік, не вносять плати за користування будинком і комунальними послугами, не несуть інших витрат по утриманню будинку, позивач [PERSON] просить постановити рішення, яким визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 30.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне провадження у справі. Ухвалою суду від 13.04.2023 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала до суду заяву у якій заявлені позовні вимоги підтримує, просить розгляд справи проводити за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, будучи належно повідомленою про день та час розгляду справи, що підтверджується наявною в матеріалах розпискою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився хоча про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи був\~повідомлений належним\~чином,\~шляхом розміщення\~оголошення на\~веб-сайті\~"Судова\~влада"\~сторінка Яворівського\~районного суду\~Львівської області,\~розділ -\~оголошення про\~виклик особи\~зареєстроване місце\~проживання (перебування),\~місцезнаходження чи\~місце роботи\~якої невідоме. Відповідачі про причини своєї неявки суд не повідомили, відзиву на позов не подали. Згідно з ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників процесу, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки 21.09.2023 у судове засідання не з`явилися всі учасники справи, датою ухвалення рішення, у відповідності до ч.5 ст.269 ЦПК України, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 12.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Гавришкевич О.П., зареєстрованого в реєстрі за №1167, є власницею будинку житлового будинку [ADDRESS] . Також з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №141239428 вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Судом встановлено, що в вказаному житловому будинку значиться зареєстрованим відповідачі [PERSON] та [PERSON] , що стверджується копією будинкової книги. Як стверджує позивач, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у житлового будинку [ADDRESS] більше одного року, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами про встановлення місця проживання № 10 від 11.08.2022, № 13 від 08.09.2022, №20 від 31.10.2022, №22 від 22.11.2022, №25 від 02.12.2022, які підписані особисто сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з копії довідки №1329-7000619746 від 13.04.2022, складеної уповноваженою особою Яворівською міської ради Львівської області, позивач [PERSON] , є внутрішньо переміщеною особою, зареєстрована в [ADDRESS] , та фактично проживає у будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та другастатті 319 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності, яке включає право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною четвертоюстатті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Згідно зі ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з п.п. 2 п. 50 Порядку зняття з реєстраційного обліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07 лютого 2022 року «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», зняття із зареєстрованого місця проживання здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житлом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (постанова Верховного Суду від 13.10.2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). У постанові\~Верховного Суду\~від 08\~грудня 2021\~року в\~справі №569/5435/16-ц\~(провадження\~№61-13080св21)\~вказано,\~що:\~«правова позиція\~ЄСПЛ відповідно\~до пункту\~1\~статті 8\~Конвенції гарантує\~кожній особі,\~крім інших\~прав,\~право на\~повагу до\~її житла.\~Воно охоплює,\~насамперед,\~право займати\~житло,\~не бути\~виселеною чи\~позбавленою свого\~житла.\~Такий загальний\~захист поширюється\~як на\~власника квартири\~(рішення\~ЄСПЛ у\~справі Gillow\~v.\~the\~U.K.\~від 24\~листопада 1986\~року),\~так і\~на наймача\~(рішення\~ЄСПЛ у\~справі Larkos\~v.\~Cyprus\~від 18\~лютого 1999\~року).\~Навіть якщо\~законне право\~на зайняття\~житлового приміщення\~припинене,\~особа вправі\~мати можливість,\~щоб її\~виселення було\~оцінене судом\~на предмет\~пропорційності згідно\~з відповідними\~принципами статті\~8\~Конвенції.\~Будь-яке\~виселення або\~позбавлення особи\~права користування\~житлом допускається\~виключно на\~підставах,\~передбачених законом,\~і повинно\~відбуватись в\~судовому порядку.\~При вирішенні\~справи про\~наявність передбачених\~законом підстав\~для виселення\~особи чи\~визнання такою,\~що втратила\~право користування,\~що за\~своєю суттю\~є позбавленням\~права на\~житло,\~суд у\~кожній конкретній\~справі,\~виходячи із\~принципу верховенства\~права,\~повинен провести\~оцінку на\~предмет того,\~чи є\~втручання у\~право особи\~на повагу\~до його\~житла не\~лише законним,\~а й\~«необхідним у\~демократичному суспільстві».\~Інакше кажучи,\~воно має\~відповідати «нагальній\~суспільній необхідності»,\~зокрема бути\~співрозмірним із\~переслідуваною законною\~метою. Виходячи із вищевказаного, матеріалів справи, доводів позивача, викладених у позові, відповідачі вже тривалий час не проживають за спірною адресою, не є власниками житла, у якому зареєстровані, суд дійшов висновку, що позов про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням підлягає до задоволення, враховуючи, що реєстрація відповідачів в зазначеному житловому будинку створює перешкоди позивачу, як власнику домоволодіння, у вільному користуванні та розпорядженні належним їй майном. Згідно з ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: approved