Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

23.05.2022 Дніпровська міська рада в особі голови Філатова Б.А. звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом [PERSON] (треті особи - [PERSON] , [PERSON] ) про витребування майна на користь територіальної громади міста (а.с. 1-6). Ухвалою судді\~від 24.05.2022\~прийнято позовну\~заяву до\~розгляду і\~відкрито провадження\~у цивільній,\~призначено проведення\~підготовчого засідання,\~витребувані докази\~у \~ [PERSON] ,\~ [PERSON] (а.с. 29). Ухвалою судді від 24.05.2022 за заявою позивача забезпечено позов шляхом заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нежитлового приміщення 2, магазину з кафетерієм, загальною площею 103,9 кв.м., яке складається з літ. А-2, А1-2 (поз. 1-11 площею 73,6 кв.м.), літ. А2-1 - прибудова (поз. 13 площею 21,0 кв.м.), літ а3-1 - прибудова (поз. 14 площею 5,0 кв.м.), літ. А4-1 - прибудова (поз. 12 площею 4,3 кв.м.), що знаходиться на І поверсі в житловому будинку літ. А-2 та ґанки літ. а2, а3 та розташоване у будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 277736012101) (а.с. 31 -33). Ухвалою суду від 09.12.2022 відмовлено у задоволенні клопотання відповідачки про зупинення провадження по справі (а.с. 87 -88). Підготовче засідання у справи закрите 17.02.2023 та справа призначена до розгляду у судовому засіданні (а.с. 107). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що у провадженні Жовтневого районного суду перебувала цивільна справа № 2-12341/10 за позовом [PERSON] до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, ТОВ «ТК», виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа - КВЖРЕП Жовтневого району м. Дніпропетровська, про визнання права власності. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2010 позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення № 2, а саме: магазин з кафетерієм загальною площею 103,9 кв.м., яке складається з літ. А-2, А1-2 (поз. 1-11 площею 73,6 кв.м.), літ. А2-1 - прибудова (поз. 13 площею 21,0 кв.м.), літ а3-1 - прибудова (поз. 14 площею 5,0 кв.м.), літ. А4-1 - прибудова (поз. 12 площею 4,3 кв.м.), що знаходиться на І поверсі в житловому будинку літ. А-2 та ґанки літ. а2, а3, що розташовані за адресою: [ADDRESS] без додаткових актів введення в експлуатацію. Стягнуто з [PERSON] на користь виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради грошові кошти у розмірі 98184 грн. у рахунок викупу нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Про це рішення Дніпровській міській раді стало відомо у 2019 році з Єдиного державного реєстру судових рішень та оскаржено до апеляційної інстанції. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27.10.2019 Дніпровській міській раді відмовлено у прийнятті апеляційної скарги. Постановою Верховного Суду від 09.09.2020 касаційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено. Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27.09.2019 скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26.10.2020 відкрито провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12.03.2021 апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради закрито на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України. Дніпровська міська рада оскаржила цю постанову. Постановою Верховного Суду від 06.10.2021 скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 12.03.2021 та передано справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2022 апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено. Скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду від 28.10.2010, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно видно, що право власності на нежитлове приміщення 2, магазин з кафетерієм, розташоване у будинку [ADDRESS] , зареєстровано 26.01.2011 за [PERSON] на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. У подальшому право власності на це майно зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.01.2011. 27.01.2014 між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна. У такий спосіб нерухоме майно протиправно вибуло з комунальної власності, тому воно потребує витребуванню. Ураховуючи те, що заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2010 по цивільній справі № 2-12341/10, на підставі якого за [PERSON] визнано і зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно, скасоване постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2022, це вказує на відсутність правових підстав вважати, що [PERSON] набув право власності на вищевказане нерухоме майно, а подальше укладання договору купівлі-продажу з [PERSON] та наступне відчуження відповідачці [PERSON] є незаконними, а правочини недійсними, що є підставою для витребування у останньої спірного нежитлового приміщення згідно зі ст. 388 ЦК України. На підставі викладеного, Дніпровська міська рада просила витребувати у [PERSON] на користь територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення № 2, а саме: магазин з кафетерієм, загальною площею 103,9 кв.м. у житловому будинку літ. А-2, А'-2, А\2\-1, а\3\-1, а\4\-1 на першому поверсі будинку [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала. 30.01.2023\~представник відповідача\~ адвокат\~Скочко О.А.\~(діє\~на підставі\~ордеру від\~17.10.202\~а.с.\~74) надала\~відзив на\~позовну заяву (а.с. 94 -97), у якому зазначила, що дійсно, на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2014 відповідачка [PERSON] стала власницею спірного нежитлового приміщення. Володіє ним більше дев`яти років відкрито, користується, утримує, здійснює всі необхідні ремонтні роботи. За цей час позивач не звертався до неї із вимогою про повернення майна. Договір купівлі-продажу з [PERSON] укладений з дотримання вимог закону, сумнівів щодо його протиправності не було. До посвідчення договору приватний нотаріус Петрушенська І.Р. перевірила правовстановлюючі документи [PERSON] , факт реєстрації за [PERSON] права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. У іпотеці, під забороною нерухоме майно не перебувало. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2010 залишалось в законній силі на момент придбання нежитлового приміщення. Вважає, що даний позов є втручанням у мирне володіння майном, яке захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зумовлює надмірний індивідуальний тягар, який стане наслідком бездіяльності влади, адже задоволення позову матиме наслідком незаконне непропорційне втручання держави в її права та законні інтереси, та позбавлення набутої власності. Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Ніким не доведено, що придбання нежитлового приміщення було незаконним. Вважала, що відповідачка є добросовісним набувачем, не могла і не повинна була передбачати ризик того, що право власності на нежитлове приміщення може бути припинено у зв`язку з тим, що заочне рішення виявиться незаконним і буде скасоване 18.01.2022р., і, як наслідок, буде незаконним правовстановлюючий документ у [PERSON] . Позивач не довів існування підстав для витребування майна з мого володіння, як добросовісного набувача, встановлених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Майно не було загублене власником, воно не було викрадене у власника, а також не вибуло з володіння власника не з його волі. Дніпровська міська рада, яка відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» здійснює повноваження з управління майном, що належить до комунальної власності територіальної громади, протягом тривалого часу не здійснила жодних дій з повернення майна у комунальну власність, хоча відповідно до своїх повноважень мала об`єктивну можливість знати про вибуття цього майна зі свого володіння. На підставі викладеного, просила відмовити у задоволенні позову. Крім того, 22.08.2023 представник відповідачки надала заяву про застосування строку позовної давності \~ \~ \~ \~, у якій зазначила, що з 24.01.2014 відповідачка відкрито володіє і користується нежитловим приміщенням, про що позивачеві було відомо або повинно бути відомо з відомостей в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, який є відкритим. Крім того, власник не виконував обов`язок утримання майна. З позовом позивач звернувся 25.05.2022. З 26.01.2011 (дати первинної реєстрації спірного майна за [PERSON] ) почав перебіг строк позовної давності для пред`явлення вимоги про витребування майна. Таким чином, строк позовної давності такої вимоги сплив 26.01.2014. Посилалася на постанову Великої Палати\~Верховного Суду\~у постанові\~від 26.11.2019\~у справі\~№ 914/3224/16, де з метою забезпечення єдності судової практики відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 711/802/17 та від 06.06.2018 у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу. У даній справі укладалося два договори купівлі-продажу спірного майна 21.01.2011 між [PERSON] і [PERSON] і 27.01.2014 між [PERSON] і [PERSON] . Позивачем не надано жодних доказів вжиття заходів, спрямованих на повернення майна. Посилання позивача на те, що він дізнався про своє порушене право лише у 2019 році з Єдиного державного реєстру судових рішень, не заслуговують на увагу, оскільки суду, згідно із Законом України «Про доступ до судових рішень» рішення місцевих загальних судів повинні були заноситись до реєстру і з`являтися на інтернет-запит будь-якого користувача з 1 січня 2007 року, а тому об`єктивно позивач міг дізнатися про це набагато раніше ніж у 2019 році. Дніпровська міська рада, яка відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» здійснює повноваження з управління майном, що належить до комунальної власності територіальної громади, протягом тривалого часу не здійснила жодних дій з виявлення свого майна та його повернення у комунальну власність, хоча відповідно до своїх повноважень мала об`єктивну можливість знати про вибуття цього майна з свого володіння. Відомості про те, що спірне нерухомого майно вибуло із власності позивача ще з 26.01.2011 (з дати первинної реєстрації за [PERSON] ), містяться в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, доступ до якого є відкритим. Перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням (постанова Верховного Суду від 12.07.2023 у справф № 752/2115/20). З урахуванням сталої судової практики, для початку відліку вказаного строку позовної давності, окрім факту порушення права власності, ключове значення має початок цього відліку - тобто моменту, коли особа дізналася про порушення свого права або мала таку змогу, оскільки у разі спливу трирічного строку з цього моменту вона позбавляється права на пред`явлення віндикаційного позову, а у разі його пред`явлення - наслідком розгляду спору судом повинна бути відмова у задоволенні позову. Вважала, що з 26.01.2011 (дати первинної реєстрації спірного майна за [PERSON] ) Дніпровська міська рада знала і повинна була знати про те, що її майно вибуло з її власності, тому з цього дня необхідно обчислювати строк позовної давності. На підставі викладеного, просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Представник позивача [PERSON] 17.02.2023 надав відповідь на відзив (а.с. 103 106), у якому зазначила, що підставою для звернення до суду із цим позовом стало те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2022 скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду від 28.10.2010 у справі № 2-12341/10, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Зазначене рішення у справі № 2-12341/10 набрало законної сили 18.01.2022. Навела правові висновки з постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18), Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), за якими суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункти 146-147). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 205/5579/19 (провадження № 61-15794св20). Ураховуючи те, що заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2010, на підставі якого за [PERSON] визнано та зареєстровано право власності на нерухоме майно, скасоване постановою Дніпровського апеляційного суду лише 18.01.2022, це свідчить про відсутність правових підстав вважати, що укладені третіми особами правочини є недійсними. Наполягала на задоволенні позову. Представник позивача - [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала повністю і просила їх задовольнити, з підстав викладених у позові та відповіді на відзив. Представник відповідачки адвокат Скочко О.А. в судовому засідання проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні. Також надала письму позицію у судових дебатах (а.с. 163 - 167), у яких вважала вимоги позивача необґрунтованими, а строк позовної даності пропущеним. Також пояснила суду, що [PERSON] і [PERSON] є родичами між собою. Треті особи [PERSON] , [PERSON] в підготовче та судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи судом кожного разу повідомлялися неодноразово, клопотань заяв не надали, правом на надання пояснень на позов не скористалися (а.с. 91 93, 110-114, 120-123, 139 - 142, 154, 161-162). Суд, вислухававши в судовому засіданні учасників справи, оцінивши їх позиції, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2010 у справі 2-12341/10 за позовом [PERSON] до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, ТОВ «ТК», виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа - КВЖРЕП Жовтневого району м. Дніпропетровська, задоволені позовні вимоги [PERSON] . Визнано за ним право власності на нежитлове приміщення № 2, а саме: магазин з кафетерієм загальною площею 103,9 кв.м., яке складається з літ. А-2, А1-2 (поз. 1-11 площею 73,6 кв.м.), літ. А2-1 - прибудова (поз. 13 площею 21,0 кв.м.), літ а3-1 - прибудова (поз. 14 площею 5,0 кв.м.), літ. А4-1 - прибудова (поз. 12 площею 4,3 кв.м.), що знаходиться на І поверсі в житловому будинку літ. А-2 та ґанки літ. а2, а3, що розташовані за адресою: [ADDRESS] без додаткових актів введення в експлуатацію. Стягнуто з [PERSON] на користь виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради грошові кошти у розмірі 98184 грн. у рахунок викупу нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-9). Як вказує позивач, про це рішення Дніпровській міській раді стало відомо у 2019 році з Єдиного державного реєстру судових рішень та оскаржено до апеляційної інстанції. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27.10.2019 Дніпровській міській раді відмовлено у прийнятті апеляційної скарги. Постановою Верховного Суду від 09.09.2020 касаційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено. Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27.09.2019 скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08.10.2020 поновлено Дніпровській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28.10.2010. Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26.10.2020 відкрито провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12.03.2021 апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, оскільки оспорюваним рішенням не вирішено питання про права, свободи, інтереси та обов`язки міської ради (а.с. 10-11). За наслідками розгляду касаційної скарги Дніпровської міської ради на цю постанову, постановою Верховного Суду від 06.10.2021 скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 12.03.2021 та передано справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2022 апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено. Скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду від 28.10.2010, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено (а.с. 15 - 17). Як видно зі змісту постанови апеляційного суду, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із такого. Відповідно до частин 2, 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Статтею 80 ЗК України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності. Згідно із ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин (пункт 34 частина перша статті 23 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Звертаючись із апеляційною скаргою, Дніпровська міська рада посилалася на те, що спірне нерухоме майно, на яке вказаним рішенням визнано право власності за [PERSON] , розташоване на земельній ділянці, яка належить до земель комунальної власності, тобто належить територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровську міську раду. Встановлено, що згідно із пунктами 2.2 Типового договору оренди комунального майна від 30.11.2003, та від 03.11.2005, укладених між Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради (орендодавець) і ТОВ «ТК», передача майна в оренду не тягне за собою передачу орендарю права власності на це майно. Власником є територіальна громада м. Дніпропетровська в особі міської ради, а орендар володіє і користується ним протягом строку оренди. Актом обстеження житлового будинку з метою встановлення його відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання його непридатним для проживання від 04.10.2006, затвердженого Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 20.10.2006 встановлено, що квартира [ADDRESS] непридатна для проживання. Вказану квартиру можливо перевести в нежитловий фонд при наявності технічної документації. 01.09.2006 між ТОВ «ТК» (замовник) та [PERSON] (підрядник) було укладено договір підряду, за яким останній зобов`язався провести капітальний ремонт нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а замовник зобов`язується прийняти закінчені ремонтні роботи в строк і в порядку, визначені цим Договором та оплатити їх. Актом приймання виконаних робіт до договору підряду встановлено, що ремонтні роботи виконані на загальну суму 284772,00 грн. Підписанням даного Акту Замовник підтверджує, що претензій до якості виконаних робіт він не має. У серпні 2007 року [PERSON] звернувся до ТОВ «ТК» листом-претензією з проханням здійснити оплату вартості виконаних робіт, так як розрахунку зроблено не було, однак розрахунку зроблено не було. В позовній заяві [PERSON] вказував, що оскільки ним здійснено поліпшення об`єкта оренди, вартість якої перевищує 25% залишкової вартості об`єкта, за ним необхідно визнати право власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути з нього на користь виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради 98184,00 грн. в рахунок викупу нежитлового приміщення на [ADDRESS] . У ст. 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Аналіз норм ЦК України свідчить, що право власності це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). За правилами ст. 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, на підставі рішення суду не породжується, а підтверджується наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Колегією суддів встановлено, що власником спірного нерухомого майна є міська рада. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Таким чином, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції фактично вирішив питання щодо прав інших осіб, без їх залучення до справи. Визнаючи за підрядником право власності на спірну нерухомість, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що договір підряду не може бути підставою для набуття права власності позивачем, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог. Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки наявним у справі доказам та не перевірив достатності наданих доказів для задоволення позовних вимог, грубо порушивши норми матеріального та процесуального закону. Крім того, в суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Скочко О.А. просила за наслідками розгляду апеляційної скарги закрити апеляційне провадження, подавши відповідне клопотання, проте колегія відхилила доводи клопотання, оскільки це питання вже вирішувалося раніше та апеляційним судом ухвалою від 12.03.2021 було закрито апеляційне провадження, яка була скасована постановою Верховного Суду від 06.10.2021. Представником [PERSON] адвокатом Скочко О.А. оскаржувалися у касаційному порядку ухвала Дніпровського апеляційного суду від 05.10.2020 про поновлення Дніпровській міській раді строку на апеляційне оскарження рішення суду, ухвала Дніпровського апеляційного суду від 26.10.2020 про відкриття провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення суду і сама постанова Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2022 про скасування заочного рішення. Постановою Верховного Суду від 05.04.2023 за наслідками розгляду касаційної скарги представника [PERSON] адвоката Скочко О.А., ухвали Дніпровського апеляційного суду від 05.10.2020, від 26.10.2020 і постанову Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2022 залишені без змін (а.с. 130 135). Представника [PERSON] \~у касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення посилається на п. 1 ч. 2 ст. 389 ЦПК України та, зокрема вказував, що апеляційним судом не враховано правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05 та у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі\~№ 2-2018/06, від 15 квітня 2020 року у справі № 638/11409/15-ц, від 13 травня \~\~2020 року у справі № 2-2761/09, від 03 лютого 2021 року у справі № 376/1680/16-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 2-1499/08, від 30 липня 2020 року у справі \~№ 524/10259/15-ц, від 11 червня 2020 року у справі № 2-о-192/2008, від 10 червня 2020 року у справі № 742/1949/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 638/11409/15-ц, від 04 березня 2021 року у справі № 295/1425/14-ц, згідно з якими незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення. Апеляційний суд визнав поважними причини пропуску строку звернення із апеляційною скаргою. Дніпровська міська рада протягом тривалого часу не здійснила жодних дій з повернення майна у комунальну власність, хоча відповідно до своїх повноважень мала об`єктивну можливість знати про вибуття спірного майна із свого володіння. Залишаючи без змін судові рішення, Верховний Суд, виходив із такого. Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. \~Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України). Аналіз норм ЦК України свідчить, що право власності це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). За правилами статті 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, на підставі рішення суду не породжується, а підтверджується наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до вимог частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Апеляційним судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що власником спірного нежитлового приміщення є Дніпровська міська рада. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Таким чином, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада. Враховуючи викладене апеляційний суд, встановивши, що власником спірного нежитлового приміщення є Дніпровська міська рада, дійшов правильного висновку про вирішення судом першої інстанції прав Дніпровської міської ради, яка не була залучена до участі у справі. Також обґрунтованим є висновок апеляційного суду, що\~договір підряду не може бути підставою для набуття права власності [PERSON] . Доводи касаційної скарги\~про те, що апеляційним судом не було враховано відповідних правових висновків Великої Палати Верховного Суду, суд касаційної інстанції відхилив їх, оскільки Дніпровська міська рада не брала участі у справі (не була її стороною), але щодо неї суд вирішив питання про її право власності. Копію заочного рішення\~Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська \~\~від 28 жовтня 2010 року представник Дніпровської міської ради отримав 28 серпня 2019 року (аркуш справи 114, том 1), а апеляційну скаргу Дніпровська міська рада подала 06 вересня 2019 року, тому, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного суду, викладену у постанові від\~14 грудня 2022 року у справі\~\~\~№ 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21), апеляційний суд обґрунтовано поновив строк на апеляційне оскарження. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на нерухоме майно, а саме, нежитлове приміщення 2, магазин з кафетерієм, що розташоване у будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 277736012101) зареєстровано 26.01.2011 за [PERSON] на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2010. У подальшому право власності на це майно зареєстровано за [PERSON] на підставі укладеного між [PERSON] і [PERSON] договору купівлі-продажу від 21.01.2011, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Сусловим М.Є. (а.с. 62) Потім 27.01.2014 власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] на підставі укладеного між [PERSON] і [PERSON] договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна від 27.01.2014, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Сусловим М.Є. (а.с. 64-65). Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Згідно зі ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Територіальна громада міста як власник спірного об`єкта нерухомості делегує міськраді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У статті 319 ЦК України вказано власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Порядок та умови витребування майна від добросовісного набувача визначено статтею 388 ЦК України, відповідно до якої власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише в разі, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння поза їх волею, та коли такий набувач набув майно за відплатним договором. Власник має право витребувати майно від добросовісного набувача в усіх випадках, коли він набув його безвідплатно. Судом встановлено, що заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2010 по справі № 2-12341/10, на підставі якого за [PERSON] визнано й зареєстроване право власності на спірне нерухоме майно, скасоване постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2022. Згідно із висновком Верховного Суду Украі?ни у справі 6-1534цс16 від 05.04.2017, якщо судовии? акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту и?ого ухвалення. Відтак, скасування судового рішення вказує на відсутність правових підстав набуття [PERSON] право власності на спірне нерухоме майно. Приписи ч. 1 ст. 216 ЦК України не застосовуються як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не можуть задовольнятися позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 29.03.2017 у справі № 6-3104цс16). Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Велика Палата\~Верховного Суду\~у постанові\~від 19.06.2019\~у справі\~№ 756/13683/16-ц\~(провадження\~№ 61-7860св18) звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Тобто, позивач із володіння якого вибуло спірне майно поза його волею має право на захист своїх прав шляхом витребування на свою користь майна із чужого незаконного володіння відповідно до вимог статей 387, 388 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 16.08.2017р. у справі № 6-54цс17 зроблено висновок, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016р. у справі № 1522/25684/12 та у постанові Верховного Суду від 15.05.2019р. у справі № 285/3414/17. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати\~Верховного Суду\~від 14.11.2018р.\~у справі\~№ 183/1617/16-ц,\~провадження №\~14-208цс18, зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Як встановлено із матеріалів справи, Дніпровська міська рада є власником спірного майна, однак не може реалізувати своє право власності, оскільки майно було відчужене декілька разів до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Таким чином, міська рада, який є титульним власником майна, має право витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем. Суд враховує, що вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном". Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (пункт 58 постанови Великої Палати від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України). Згідно з частинами 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд звертає увагу на те, що вищевказаним заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2010 по справі № 2-12341/10, яким за [PERSON] визнано й зареєстроване право власності на спірне нерухоме майно, стягнуто з [PERSON] на користь виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради грошові кошти у розмірі 98184,00 грн. у рахунок викупу нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Як видно зі змісту заочного рішення, спірне нерухоме майно перебуває на земельній ділянці, яка також належить до земель комунальної власності, тобто належить територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровську міську раду. Спірне приміщення визнано непридатним для проживання, та рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради вирішено, що його можливо перевести в нежитловий фонд. [PERSON] на підставі договору підряду здійснював капітальний ремонт нежитлового приміщення. Ремонтні роботи були виконані на загальну суму 284772,00 грн., які [PERSON] не сплачено і тому у позові [PERSON] просив визнати за ним право власності на нежитлове приміщення і стягнути з нього на користь виконавчого комітету 98184,00 грн. в рахунок викупу нежитлового приміщення. Як вказував представник позивача, і це не спростоване представником відповідача, жодних коштів за спірне приміщення у рахунок викупу до бюджету територіальної громади сплачено не було. Отже, фактично спірне нерухоме майно набуте першим власником [PERSON] за рахунок ремонтних робіт на суму 284772,00 грн. та без сплати різниці вартості в сумі 98184,00 грн. Тобто, загалом приміщення мало коштувати 382956,00\~грн. (за ціною принаймні на момент ухвалення рішення жовтень 2010 року). Як видно із правочинів, перший договір купівлі-продажу між [PERSON] і [PERSON] укладено 21.01.2011, на підставі якого спірне приміщення загальною площею 103,9 кв.м відчужене за 170356,00 грн. Наступний правочин, укладений 27.01.2014 між [PERSON] і [PERSON] , за яким спірне приміщення відчужене за 148732,00 грн., тобто за меншу ціну. Отже, приміщення набуте кінцевим власником [PERSON] за ціною у два з половиною ради меншою, аніж його первинна ціна. У судовому засіданні представник відповідача пояснила, що [PERSON] і відповідачка [PERSON] між собою є родичами. До того ж, приміщення перебуває на земельній ділянці, яка належить міській раді. Жодного рішення Дніпровська міська рада щодо переоформлення права користування земельною ділянкою під приміщенням не приймала - ані за первинним власником, ані за відповідачкою, яка є власником на сьогодні. Остання не зверталась до міської ради із питанням надання земельної ділянки у користування, оренду, не складалася технічна документація з інвентаризації тощо. Відтак, перевіряючи добросовісність набувача майна, суд приходить до висновку, що у даному випадку набувач не є добросовісними, оскільки фактично спірне приміщення перейшло у власність цього набувача від родича [PERSON] за ціню, меншою аніж, було набуте у 2010 році і відчужене останнім у 2011 році. [PERSON] , користуючись спіним приміщенням, а також земельною ділянкою під цим приміщенням, починаючи з дати набуття у січні 2014 року, не оформила право користування земельною ділянкою. У сукупності, дані обставини викликають обґрунтовані сумніви у добросовісності кінцевого власника, а тому суд вважає, що відкрите користування спірним приміщенням не зумовлює абсолютну добросовісність власника. Тому підлягають задоволенню вимоги Дніпровської міської ради про витребування на користь територіальної громади міста спірного нежитлового приміщення. Щодо строків позовної давності. Вирішуючи спір, суд повинен дати правову оцінку і заяві про застосування строку позовної давності, що подана представником відповідача. Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі (у випадку, якщо зазначене питання вирішується згідно з приписами ЦК України), суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (Постанова Верховного суду від 05.06.2018 року, справа № 911/1352/16). Суд у даній справі дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і тому підлягають задоволенню шляхом витребування нерухомого майна на користь територіальної громади. Як вказує представник позивача, міська рада дізналася про своє порушене право лише у 2019 році з Єдиного державного реєстру судових рішень, ознайомившись із заочним рішенням. Стосовно посилання представника відповідача на позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, у якій з метою забезпечення єдності судової практики Велика Палата відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.11.2018 у справі № 711/802/17 та від 06.06.2018 у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу. У даній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки право власності територіальної громади міста на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. При цьому, порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Суд звертає увагу на обставини тієї справи, які описані у поставні Великої Палати Верхового Суду, а саме… про порушення прав позивача було предметом\~судового розгляду\~в іншій\~справі №\~31/89, то позивачу було відомо про таке порушення ще на час звернення позивача з позовом у зазначеній справі. Суди попередніх інстанцій дату такого звернення не встановили. Водночас суди попередніх інстанцій встановили, що судове рішення у справі N 31/89 було прийняте Господарським судом міста Києва 1 травня 2002 року. Зазначене свідчить про те, що позивачу було відомо про порушення його прав принаймні на цю дату. Водночас, за обставинами даної справи, порушене право\~позивача не було предметом судового розгляду в іншій справі (де ухвалене заочне рішення), а тому позивач не міг знати про таке порушене й довідався про це рішення з Єдиного державного реєстру судових рішень не як учасник судового провадження, а як звичайний користувач реєстру. З того часу, як позивач дізнався з Єдиного державного реєстру судових рішень про наявність заочного рішення, він звертався до суду зі скаргами про його скасування. Однак ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27.10.2019 Дніпровській міській раді відмовлено у прийнятті апеляційної скарги. У подальшому ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08.10.2020 поновлено Дніпровській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення суду і постановою Верховного Суду від 05.04.2023 ця ухвала залишена без змін, як я постанова апеляційного суду від 18.01.2022 про скасування заочного рішення. При цьому вказані судові рішення мотивовані тим, що власником спірного нежитлового приміщення є Дніпровська міська рада, яка при вирішення судом першої інстанції спору безпідставно не була залучена до участі у справі. Відтак, навіть при наявності доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень, міська рада не могла знати про судове рішення, адже не була стороною у справі, представник міської ради не приймав участі у справі і не викликався до суду. Отже, лише із 18.01.2022 позивач отримав судове рішення, яким визнано протиправність набуття нерухомого майна первинним власником, що зумовило для позивача обрання конкретного способу захисту права - витребування майна у кінцевого власника. Інших правових підстав для витребування майна із незаконного володіння [PERSON] до 8.01.2022 у позивача не могло бути. Така думка суду узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18), а також від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) про те, що суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Щодо доводів відповідача про те, що позивач мав бути обізнаний про первинну реєстрацію права власності за [PERSON] ще у січні 2011 року, то суд звертає увагу на те, що сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду і відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Означений висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі № 183/1617/16 (14-208цс18). Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволено, то з відповідачки на користь Дніпровської міської ради підлягають стягнення витрати по сплаті судового збору в сумі 2481,00 грн. (а.с. 7). На підставі викладеного,

Outcome: approved