Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме просила усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення до неї [PERSON] . Позов мотивується тим, що 21 травня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду). Відповідно до договору [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність частку квартири [ADDRESS] . З моменту укладання договору всі передбачені ним зобов`язання виконувались [PERSON] у повному обсязі, ніяких ні усних ні письмових зауважень чи скарг з боку як [PERSON] так і його дружини [PERSON] не було. Після смерті [PERSON] , право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] у встановленому законом порядку Після смерті [PERSON] зобов`язання по виконанню договору довічного утримання (догляду), укладеного з [PERSON] [PERSON] продовжувала виконувати у повному обсязі до 11 лютого 2022 року. З даної дати [PERSON] перестала пускати останню та членів її родини у квартиру, відмовлялася від будь-якої допомоги, а саме продуктів харчування, послуг прибирання у квартирі, відмовила у наданні книжки з рахунками на оплату комунальних платежів, яка знаходилася у неї, відмовлялася у прийнятті передбачених договором коштів у розмірі 500 грн. на місяць. Після того, як [PERSON] відмовилася від послуг [PERSON] за укладеним договором довічного утримання в квартирі [ADDRESS] , відповідачем [PERSON] були замінені двірні замки, що унеможливило користування квартирою. [PERSON] посилаючись на те, що користуватись належною частиною квартири їй перешкоджає [PERSON] , яка проживає в даній квартирі на підставі та за договором довічного утримання (догляду) укладеним з нею, при цьому співіснування з [PERSON] в одній квартирі допоможе наладити особисті відносини, що призведе до спільного бажання у виконанні умов договору довічного утримання укладеного між сторонами по справі та договорами, просила задовольнити позов. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] в якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив мотивований тим, що 21.05.2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір довічного утримання (догляду). Відповідно до цього Договору [PERSON] передає у власність, а [PERSON] приймає у власність 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Відповідно до п. 5 Зазначеного Договору [PERSON] зобов`язується довічно утримувати [PERSON] . Аналогічний договір був підписаний з чоловіком відповідача - [PERSON] . З дня підписання договорів [PERSON] не з`являлась у вищевказаній квартирі, не приходила до родини [PERSON] , не піклувалась про них та не цікавилась як вони живуть, матеріальної допомоги, яка була передбачена у Договорах про довічне утримання не надавала, комунальні послуги не сплачувала. Через три місяці після укладання вищезазначених Договорів подружжя [PERSON] прийшли до висновку, що [PERSON] зовсім не виконує своїх обов`язків відповідно до умов Договорів довічного утримання для чого запропонували позивачу розірвати Договори відповідно до п.10 за згодою сторін. В свою чергу позивач погодилася, проте зазначила, що вони повинні їй сплатити 1000 долларів США, які вона використала для оформлення Договорів. Приблизно 4-5 листопада 2021 року подружжям було передано [PERSON] 700 доларів США з 1000 доларів, яку [PERSON] запросила в якості компенсації за укладення договорів довічного утримання. Решту повинні були знайти та сплатити протягом трьох днів. [INFO] чоловік відповідача [PERSON] - [PERSON] помер. Похорон був організований та оплачений за кошти відповідача. В зв`язку з невиконанням позивачем своїх обов`язків за договором довічного утримання відповідач звернулася до суду із позовом про розірвання Договорів довічного утримання (догляду). Крім того\~представник \~відповідача зазначила,\~що \~позовні вимоги\~ґрунтуються не на бажанні користуватись своїм майном, а на бажанні спонукати [PERSON] до примирення по справі щодо розірвання договору Довічного утримання. При цьому, не зрозуміло яким чином не проживання з [PERSON] у одній квартирі заважає позивачу «сумлінно виконувати передбачені договором обов`язки». Посилаючись на те, що позивач постійно проживає за кордоном, наміру вселитись у квартиру [ADDRESS] немає, бажання проживати у квартирі позивач не висловлювала, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог. (а.с.54-59) В матеріалах справи наявна відповідь на відзив представника позивача [PERSON] [PERSON] в якому остання просила відхилити доводи викладені у відзиві представника відповідача та задовольнити позовні вимоги. Зазначила, що право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] у встановленому законом порядку. Представником відповідача у відзиві зазначено, що між сторонами існує спір, який вирішується у судовому порядку, але також зазначено, що позивач по справі не користується належною її 1/2 частиною квартири та не зазначено, що з боку відповідача [PERSON] вчиняються дії, які перешкоджають користуванню спірною частиною квартири. Однак, існування судового спору між сторонами, а саме цивільної справи № 523/3623/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третьої особи Державного нотаріуса Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеси Ласурія Яни Юріївни про розірвання договорів довічного утримання, підтверджує факт вчинення перешкод у користуванні власністю (а.с.70-71). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] просили відмовити у задоволенні позовних вимог в зв`язку з тим, що перешкод у користуванні майном позивачу відповідач не здійснює. Повно і всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] виданою 08 листопада 2021 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.23). Також встановлено, що [PERSON] належить на праві спільної приватної власності частина квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15). Між [PERSON] та [PERSON] 21 травня 2021 року укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одесі Ласурія Я.Ю., та зареєстрований в реєстрі за № 7-290 (а.с.18-21). Згідно відповіді ЖБК «Ленінськмй -26» від 17 лютого 2023 року, [PERSON] зі скаргами, що [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , не зверталася (а.с. 94). Відповідно до відповіді відділу поліції №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, будь яких звернень [PERSON] щодо перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , не надходило (а.с.95). Судом допитані свідки : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які надали ідентичні пояснення, а саме, що знають про факт укладення між сторонами договору довічного утримання (догляду). Крім того, їм відомо зі слів про перешкоджання відповідачем позивачу у праві користуванні квартирою. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина друга статті 356 ЦК України). Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до частини першої статті 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Так, судом встановлено, що в спірній квартирі [ADDRESS] , співвласниками якої є сторони по справі, проживає відповідач [PERSON] .\~ В свою чергу позивач має намір вселитися до квартири в майбутньому. Також встановлено, що між сторонами наявний спір щодо розірвання договорів довічного утримання, який перебуває у провадженні Суворовського районного суду м. Одеси (а.с.128-133).\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Сторона позивача обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні належною їй 1/2 часткою квартири [ADDRESS] , змінила замки на вхідних дверях квартири. Крім того, в судових засіданнях сторона позивача зазначає про наявність засову, як один із засобів перешкоди відповідача. Сторона відповідача заперечуючи проти задоволення позовних вимоги посилається на те, що позивач наміру вселитися та проживати в квартирі [ADDRESS] , не виявляла. Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. 1,\~5\~ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, Верховним Судом у постанові від 28.01.2021 у справі № 910/17743/18. Так, судом встановлено, що відповідач заперечує факт перешкоджання позивачу у користуванні квартирою, при цьому позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надала суду жодного доказу в порядку ст.ст.\~76-80, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, а саме, що [PERSON] чинить перешкоди позивачу у вселенні, не впускає її до квартири . Суд констатує, що наявність спору між сторонами про розірвання Договору довічного утримання (догляду) не свідчить про перешкоджання позивачу у користуванні квартирою. Суд також погоджується з доводами сторони відповідача про те, що посилання сторони позивача на вселення до квартири допоможе наладити особисті відносити та призведе до спільного бажання виконувати умови Договору довічного утримання, не може бути підставою для задоволення позову, так як зазначена обставина не ґрунтується на порушенні права позивача, а ґрунтується на бажанні відновити дружні стосунки з відповідачем та поновити виконання договору довічного утримання . Твердження сторони позивача про наявність засуву на дверях квартири [ADDRESS] , як на перешкоду у доступі до квартири, суд не приймає до уваги, так як без надання відповідних доказів визнати доведеною вказану обставину суд не має можливості, оскільки засув на дверях можливо розцінювати як спосіб самозахисту, так і перешкоду у доступі до житла. Даючи оцінку показам свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитаних зі сторони позивача, суд вказує про те, що їх пояснення стосуються здебільшого констатації факту укладення договору довічного утримання та відносин між сторонами. При цьому, суд критично ставиться до показань свідків в частині перешкоджання відповідачем позивачу у вселенні до квартири, так як жоден з них не був очевидцем останнього, та знають про такий факт лише зі слів інших осіб. Згідно ч. 1\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Таким чином, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, враховуючи, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог та порушення відповідачем прав позивача, суд вважає позовні вимоги є не обґрунтованими та не доведеними належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed