Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

[PERSON] (далі-позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі-відповідач) про поділ майна, посилаючись на те, що з 05.11.1994 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За період перебування у шлюбі у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя з відповідачем не склалося та 14.09.2022 року на підставі рішення Макарівського районного суду Київської області їх шлюб розірвано. 11.06.2008 року, між відповідачем - [PERSON] та його батьком - [PERSON] , було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А.П., зареєстрованим в реєстрі за №4311. На підставі даного договору [PERSON] подарував відповідачу земельну ділянку площею 0,1250 га від земельної ділянки площею 0,408 га, яка розташована на території Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області. Земельна ділянка площею 0,408 га, від якої відчужувалась земельна ділянка площею 0,1250 га, в межах згідно з планом передана для будівництва та обслуговування житлових будинків - 0,250 га, та ведення особистого підсобного господарства - 0,158 га. Кадастровий номер земельної ділянки площею 0,2500 га - 3222780201:01:012:0068. Кадастровий номер земельної ділянки площею 0,158 га - 3222780201:01:012:0069. За цим договором відчужувалась земельна ділянка площею 0,1250 га, передана для будівництва та обслуговування житлових будинків, від земельної ділянки площею 0,250 га. Скла; угідь: багаторічні насадження - 0,0250 га, рілля - 0,1000 га. Одразу після дарування, на подарованій відповідачу земельній ділянці площею 0,1250 га, вона з відповідачем, почали будівництво житлового будинку [ADDRESS] . Наприкінці 2008 року будівництво будинку було завершено. 19.06.2009 року будинок було введено в експлуатацію на підставі відповідно акту про ввід в експлуатацію. 25.08.2009 року на спірний будинок було видано свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , а право власності було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Таким чином, в період шлюбу, позивачем спільно з відповідачем набуто у власність житловий будинок загальною площею 138,4 кв.м., житловою площею 100,9 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] . Оскільки в добровільному порядку досягти згоди щодо поділу вказаного майна вони не можуть, то в силу приписів ст. ст. 60-70 СК України, позивач просить: поділити майно, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , а саме: визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 138,4 кв.м., житловою площею 100,9 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1250 га, що належить [PERSON] на підставі договору дарування від 11.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А.П., зареєстрованим в реєстрі за №4311, на якій побудовано житловий будинок [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою суду від 01.06.2023 року позовну заяву [PERSON] \~прийнято до\~розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання\~відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України.\~ Копію ухвали від 01.06.2023 року та копію позовної заяви з додатками відповідач отримав 13.06.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням № 0800100253557. Відповідно у встановлений судом строк, відповідач на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надав, у зв`язку з чим суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони у справі, [PERSON] та [PERSON] з 05.11.1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 14.09.2022 року на підставі рішення Макарівського районного суду Київської області розірвано (а.с. 4). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер інформаційної довідки 333070051 від 22.05.2023 року), Свідоцтва про право власності [NUMBER] від 25.08.2009 року, [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Будинок побудований в 2008 році, Акт вводу в експлуатацію від 19.06.2009 року. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності [NUMBER] , 25.08.2009, рішення виконкому Андріївської сільської ради №84 від 21.07.2009 року (а.с. 5, 6). З договору дарування від 11.06.2008 року, встановлено, що між відповідачем - [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А.П., зареєстрованим в реєстрі за №4311. На підставі даного договору [PERSON] подарував відповідачу земельну ділянку площею 0,1250 га від земельної ділянки площею 0,408 га, яка розташована на території Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області. Земельна ділянка площею 0,408 га, від якої відчужувалась земельна ділянка площею 0,1250 га, в межах згідно з планом передана для будівництва та обслуговування житлових будинків - 0,250 га, та ведення особистого підсобного господарства - 0,158 га. Кадастровий номер земельної ділянки площею 0,2500 га - 3222780201:01:012:0068. Кадастровий номер земельної ділянки площею 0,158 га - 3222780201:01:012:0069. За цим договором відчужувалась земельна ділянка площею 0,1250 га, передана для будівництва та обслуговування житлових будинків, від земельної ділянки площею 0,250 га. Скла; угідь: багаторічні насадження - 0,0250 га, рілля - 0,1000 га (а.с. 7-9). Як вказала позивач та що не заперечив відповідач, одразу після дарування, на подарованій відповідачу земельній ділянці площею 0,1250 га, вона з відповідачем, почали будівництво житлового будинку [ADDRESS] . Наприкінці 2008 року будівництво будинку було завершено. 19.06.2009 року будинок було введено в експлуатацію на підставі відповідно акту про ввід в експлуатацію. 25.08.2009 року на спірний будинок було видано свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , а право власності було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Вказане підтверджується матеріалами справи а.с. 10-16. Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок загальною площею 138,4 кв.м., житловою площею 100,9 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] , набуто позивачем спільно з відповідачем в період шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи заявлені [PERSON] позовні вимоги, суд керується також наступним. У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 372\~ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі такого поділу, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено законом або домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Засади шлюбу, а також правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами СК України. Статтею 60\~СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.\~61\~СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63\~СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.\~69\~СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.\~70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Статтею 71\~СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~року №11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331\~ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з формально-правового погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю використаних у його будівництві будівельних матеріалів, результатів виконаних робіт, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і підлягати поділу між ними. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Тож, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині поділу житлового будинку є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині поділу земельної ділянки на якій розташований житловий будинок, слід вказати наступне. Так п.\~2\~ч.\~1\~ст.\~57\~СК України\~визначено,\~що особистою\~приватною власністю\~дружини,\~чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,1250 га, яку просить позивач поділити, не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає поділу між ними, оскільки відповідач набув право власності на неї на підставі договору дарування. Тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 5512,04 грн. (за вимогу про поділ житлового будинку) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial