Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

8 травня 2023 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Зачепіло О.В.. звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (нова назва далі - АТ «Сенс Банк») про повернення безпідставно набутих коштів, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь 28 336,63 грн з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних втрат та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між нею та АТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір. 12.02.2020 року за заявою Банку приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С. було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 5227, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 630439779 від 06.07.2016 року за період з 07.07.2019 по 22.11.2019 у загальній сумі 17112,61 грн. На підставі зазначеного вище виконавчого напису приватним виконавцем Русецькою О.О. 06.04.2020 року було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] і в рамках виконавчого провадження з позивача було стягнуто 19820,59 грн із заробітної плати та пенсії. 27.05.2020 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва позовні вимоги позивачки задоволено. Виконавчий напис від 06.04.2021 за реєстровим номером № 5227, вчинений приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С., визнано таким, що не підлягає виконанню. Крім безпідставно набутих коштів у розмірі 19820,59 грн, за прострочення виконання рішення, позивачка просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 1192,46 грн та інфляційні збитки в розмірі 7324,17 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн та судовий збір. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Плахотнюк К.Г. від 10 травня 2023 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а.с. 24). У судове засідання сторони не з`явилися. Представник Відповідача правом подачі відзиву на позов не скористався, будучи обізнаним про дату, час, та місце засідання з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити по справі заочне рішення за згодою представника позивача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 24.05.2021 року заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/15513/20 за позовними вимоги позивачки виконавчий напис вчинений 12.02.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною, зареєстрованим у реєстрі за № 5227, визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с 9). 10.04.2020 приватним виконавцем м. Києва Русецькою О.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER]. З довідки ТОВ «Маспо-В» від 10.11.2021 № 1-00000009 вбачається, що [PERSON] працює в товаристві з 04.12.2018 року на посаді прибиральника службових приміщень. В період з 1 травня 2020 року по 30.07.2021 року із нарахованої позивачці заробітної плати утримувалось: погашення боргу у виконавчому провадженні № [NUMBER] в сумі 10 474,05 грн; винагорода приватного виконавця, витрати виконавчого провадження у сумі 2280,26 грн (а.с. 7). Як вбачається з листа ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 22.11.2021 № 0400-010507-8/152982 загальна сума стягнутих коштів з пенсії згідно з постановою від 10.04.2020 року у ВП № [NUMBER] за період з 01.06.2020 по 3108.21 становить 7066,28 грн (а.с. 8). З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. В свою чергу, Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частини першої статті 1212 глави 83 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17 висловила позицію, що, згідно з п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом (Касаційним господарським судом) в постановах від 02.08.2018 року у справі №910/15363/17 року, від 10.08.2018 року у справі №910/22442/16. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Враховуючи те, що правова підстава для стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Сенс Банк» заборгованості відпала у зв`язку з визнанням виконавчого напису №5227 від 12.02.2020 р. таким, що не підлягає виконанню, суд дійшов висновку, що стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Сенс Банк» коштів в розмірі 10 474,05 грн було безпідставним, а тому підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані відпала. Разом з тим в матеріалах справи відсутні докази про добровільне повернення коштів, отриманих на підставі виконавчого виконавчого напису, і Банк, в свою чергу, не надав суду доказів зворотного. Щодо стягнення витрат виконавчого провадження, винагороди приватного виконавця, варто зазначити наступне. Згідно ст. 42 ч.1-3 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. Варто також зазначити, що правовою підставою для отримання приватним виконавцем цих коштів є постанови приватного виконавця про стягнення з боржника основної суми винагороди, витрат виконавчого провадження. Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 05.02.2020 року у справі № 201/8493/18 дійшов правового висновку, про відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15. Станом на момент розгляду цієї справи інформація про оскарження постанов приватного виконавця щодо стягнення основної суми винагороди, витрат виконавчого провадження відсутня. Доказів протилежного суду не надано, що свідчить про неможливість застосування в даному випадку ст. 1212 ЦК України та стягнення цих коштів з відповідача. На підставі викладеного, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів, а саме: 2280,26 грн, які були перераховані в рахунок сплати витрат виконавчого провадження та основної винагороди приватного виконавця, Разом з тим, в стягненні коштів у розмірі 7 066,28 грн також слід відмовити оскільки судом не встановлено, а позивачем не надано доказів того, що ТОВ «Сенс Банк» набуло від нього кошти саме в такому розмірі. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). Верховний Суд зробив висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Отже, встановивши прострочення виплати з 25.06.2021 по 25.04.2023 (670 днів), суд з урахуванням задоволених позовних вимог, розраховує розмір 3 % річних та інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України: інфляційне збільшення становить: 10 474,05 x 1.35195866 - 10 474,05 = 3 686,43 грн; три відсотків річних становлять: 10 474,05 х 3% / 100% х 670 / 365 = 576,79 грн З огляду на викладене суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, і з АТ «Сенс Банк» на користь [PERSON] необхідно стягнути безпідставно набуті кошти урахуванням трьох відсотків річних та інфляційного збільшення в розмірі 14 737,27 грн. Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Крім того, як вбачається, що АТ «Сенс Банк» не скористалось своїм правом та не подало клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн, оскільки дані витрати підтверджені належними та допустимими доказами, а саме: договором № 23/1 про надання адвокатських послуг від 20.04.2023, Доданком № 1 до Договору, Актом виконаних робіт від 25.04.2023 року, квитанцією про оплату за Договором № 23/1 від 20.04.2023 № 61 від 26.04.2023 на суму 3000,00 грн. З відповідача АТ «Сенс Банк» на користь позивача підлягає стягненню сплачений [PERSON] судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial