Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. Позовні вимоги обґрунтував тим, що з 19.05.2012 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.08.2022. У даному шлюбі народилися діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Під час подружнього життя сторони набули у власність нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.01.2018 придбали квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Станом на момент подання позову сторони спільно з дітьми проживають у спірній квартирі. Позивач зазначив, що між сторонами постійно виникають спори та непорозуміння щодо порядку користування спірною квартирою, що зумовило звернення позивача до суду з даним позовом. При цьому добровільне встановлення порядку користування квартирою є неможливим, оскільки неодноразові спроби встановити такий порядок не дали позитивного результату. За таких підстав позивач просить встановити порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , таким чином: виділити у користування [PERSON] житлову кімнату № 1 площею 14,2 кв. м; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату № 2 площею 15,9 кв. м з виходом на балкон площею 0,9 кв. м; залишити у загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] кухню площею 6,3 кв. м, ванну, об`єднану з вбиральнею, площею 2,9 кв. м, коридор площею 6,5 кв. м, вбудовану шафу площею 1,0 кв. м. 11.04.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 08.05.2023 та визначений учасникам справи строк для подання заяв по суті справи. 08.05.2023 за клопотанням сторін підготовче засідання відкладено на 05.06.2023. 17.05.2023 відповідач [PERSON] , від імені якої діє адвокат Будз Т.В., подала до суду відзив, у якому заперечила проти задоволення позову та просила у позові відмовити. Відзив мотивувала тим, що позивач при визначенні порядку користування спірною квартирою не враховує наявність у сторін двох неповнолітніх дітей, які також спільно з сторонами проживають у спірній квартирі, таким чином порушуючи права відповідача та неповнолітніх дітей. Так, відповідно до запропонованого порядку користування квартирою виникне ситуація, що діти сторін проживатимуть разом з відповідачем, тобто у кількості трьох осіб у житловій кімнаті № 2 площею 15,9 кв. м з виходом на балкон площею 0,9 кв. м, що є недопустимим з огляду на те, що відповідач та неповнолітні діти сторін набудуть статус осіб, які потребують покращення житлових умов. Більше того законодавством прямо заборонено заселення однієї кімнати особами різної статті, старшими за дев`ять років, за винятком подружжя. 24.05.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач заперечив щодо доводів відповідача, викладених у відзиві, з підстав їх безпідставності та необґрунтованості. Так, позивач вважає доводи відповідача про те, що ним не враховані права неповнолітніх дітей, такими, що не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 358 ЦК України спір про порядок користування житловим майном, яке перебуває у спільній частковій власності, підлягає вирішенню саме між його співвласниками. При цьому позивач не заперечує щодо права користування неповнолітніми дітьми належною йому часткою у праві спільної сумісної власності та приміщеннями загального користування. Відповідач не зверталась до суду з позовом про визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін з матір`ю, а тому діти можуть проживати як з відповідачем, так і з позивачем. 31.05.2023 до суду надійшли заперечення, у яких відповідач позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач зауважила, що доводи позивача про те, що вона не зверталась до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки підставою для подання вказаного позову є наявність спору між сторонами щодо місця проживання дітей, який може мати місце лише тоді, коли сторони проживають окремо, а не в спільній квартирі. Крім цього, неповнолітні діти не можуть реалізовувати своє право на користування спірною квартирою, оскільки перебувають на утриманні відповідача, а позивач відповідно до рішення суду сплачує аліменти на користь відповідача. 05.06.2023 за клопотанням представника позивача підготовче засідання відкладено на 28.06.2023. 28.06.2023 без виходу до нарадчої кімнати усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 28.08.2023. 28.08.2023 за клопотанням сторін судове засідання відкладено на 28.09.2023. У судовому засіданні 28.09.2023 представник позивача адвокат Яворський А.В. позов підтримав повністю з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив, та просив позов задовольнити повністю. Просив судові витрати у виді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс у зв`язку з розглядом цієї справи, покласти на позивача. У судовому засіданні 28.09.2023 представник відповідача адвокат Будз Т.В. позов визнав та не заперечував щодо задоволення позову. Пояснив, що відповідач визнає позовні вимоги щодо встановлення порядку користування спірною квартирою, які зазначені позивачем у позовній заяві. Зауважив, що станом на даний час передчасним є вирішувати питання щодо права неповнолітніх дітей на користування спірною квартирою, оскільки такі права дітей ще не є порушеними. Просив не стягувати з позивача на користь відповідача судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу, які відповідач понесла у зв`язку з розглядом цієї справи. У судове засідання 28.09.2023 позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] не з`явилися, однак приймають участь у судовому процесі через своїх представників. Частини 1, 4 ст. 206 ЦПК України визначають, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, ураховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними зі здійсненням права спільної сумісної власності подружжя, та регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України). Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Суд установив, що 19.05.2012 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Борщівського районного управління юстиції Тернопільської області складений актовий запис № 48. Після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Указане підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 11). У даному шлюбі народились діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Такі обставини підтверджуються копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 12, 13). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.08.2022 у справі № 607/8413/22 шлюб між сторонами розірваний (а.с. 16-17). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.01.2018, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 378 (а.с. 14-15), [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність, за ціну та на умовах, передбачених договором, нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 47,7 кв. м, житловою площею 30,1 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Указані вище обставини підтверджуються також відомостями, які містяться у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 111049801 від 18.01.2018 (а.с. 18). Відтак суд вважає доведеним той факт, що квартира, загальною площею 47,7 кв. м, житловою площею 30,1 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована на ім`я [PERSON] під час перебування сторін у шлюбі, а тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Такі обставини визнавались та не заперечувались сторонами у судовому засіданні. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що частки сторін у спірній квартирі, яка належить [PERSON] та [PERSON] на права спільної сумісної власності подружжя, є рівними. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Як встановив суд вище, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю сторін та кожному з них належить по 1/2 частці спірного нерухомого майна. Згідно з довідкою ДП «Фаворит» № 26 від 20.03.2023 (а.с. 19) у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Аналогічні обставини вбачаються з копії будинкової книги на спірну квартиру (а.с. 22-24). Як вбачається з технічного паспорту (а.с 20-21), квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташована на 4 поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з двох кімнат, а саме: кімнати № [NUMBER] площею 14,2 кв. м, кімнати № 2 площею 15,9 кв. м, а також з кухні площею 6,3 кв. м, ванної, об`єднаної з вбиральнею, площею 2,9 кв. м, коридору площею 6,5 кв. м та вбудованої шафи площею 1,0 кв. м. Також квартира обладнана балконом площею 0,9 кв. м. Загальна площа квартири 47,7 кв. м, житлова площа 30,1 кв. м. Відтак, приймаючи до уваги те, що відповідач погодилась з запропонованим позивачем порядком користування спірною квартирою, суд доходить висновку про можливість встановлення порядку користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , таким чином: виділити у користування [PERSON] житлову кімнату № 1 площею 14,2 кв. м; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату № 2 площею 15,9 кв. м з виходом на балкон площею 0,9 кв. м; залишити у загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] кухню площею 6,3 кв. м, ванну, об`єднану з вбиральнею, площею 2,9 кв. м, коридор площею 6,5 кв. м, вбудовану шафу площею 1,0 кв. м. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням визнання відповідачем позову, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Судові витрати сторін слід залишити за стороною, яка їх понесла.

Outcome: approved