Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-21 00:00:00

15.06.2023 позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. 01.08.2008 позивач отримала в дар від [PERSON] цілий житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З метою подальшого відчуження, як власником даного житлового будинку, позивач звернулася до нотаріуса для укладення відповідного договору дарування стосовно власності доньки. Однак, було з`ясовано, що наразі відчуження нерухомого майна, а саме житлового будинку здійснюється разом із земельною ділянкою, враховуючи, що земельна ділянка для будинку в розмірі 0.15 га вже виділена була, та кадастровий номер присвоєно. Із наявного витягу на земельну ділянку, яка була виділена для будівництва та обслуговування жилого будинку кадастровий номер - 0522255500:002:1199 слідує, що рішенням органу місцевого самоврядування Турбівської селищної ради від 28.09.2009 року 23 сесії 5 скликання виданий державний акт від 15.10.2010 року серія Ж 365516, де власником вказана [PERSON] . Місце знаходження земельної ділянки: [ADDRESS] . У позовній заяві вказано, щожитловий будинок з 2008 року належить позивачу, а земельна ділянка для його обслуговування площею 0.15 га з 15.10.2010 року належить [PERSON] . [INFO] [PERSON] у віці 91 рік померла. Після її смерті відкрилась спадщина. До складу спадщини увійшла і вказана земельна ділянка, але позивач, як дочка померлої від належної частки у спадщині відмовилася. Спадщину частково оформила відповідач, а саме отримала документи на іншу земельну ділянку (пай). Відповідно позивач, позбавлена іншим шляхом набути право власності на дану земельну ділянку та в подальшому набути право власності, адже місце знаходження відповідача невідоме. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду Ухвалою суду від 26.06.2023 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку загального позовного провадження з викликом сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву. Відповідача було повідомлено про розгляд справи на офіційному веб-сайті судової влади України. Також судом витребувано матеріали спадкової справи після смерті спадкодавця. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подала. Сторонами не врегульовано спір до судового розгляду. Ухвалою суду від 22.08.2023 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судове засідання відповідач не з`явилась, хоча повідомлялась про день та час розгляду справи шляхом направлення судової повістки за останньою відомою адресою проживання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Однак, судові виклики повернуто до суду 01.08.2023, 15.08.2023 та 06.09.2023 за відомостями Укрпошти з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Утім інформація щодо адреси реєстрації відповідача відсутня. Крім того, виклик [PERSON] у справі здійснено через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. У судове засідання позивач та її представник не з`явились, однак остання у своїй заяві просила суд про розгляд справи за її та позивача відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити. Суд зауважує, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи, за умови повідомлення його належним чином про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому суд проводить розгляд справи у даному судовому засіданні, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, при цьому не здійснюючи фіксацію судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. 01.08.2008 в смт Турбів, Липовецького району Вінницької області позивач [PERSON] отримала в дар від [PERSON] - цілий житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування, посвідчений приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області, зареєстрованого в реєстрі №1411 (а.с. 7). З метою подальшого відчуження, як власником даного житлового будинку, позивач звернулася до нотаріуса для укладенні відповідного договору дарування стосовно власності доньки. Однак, було з`ясовано, що наразі відчуження нерухомого майна, а саме житлового будинку здійснюється разом із земельною ділянкою, враховуючи що земельна ділянка для будинку в розмірі 0.15 га вже виділена була, та кадастровий номер присвоєно (а.с. 14). Із наявного витягу на земельну ділянку, яка була виділена для будівництва та обслуговування жилого будинку кадастровий номер - 0522255500:002:1199 слідує, що рішенням органу місцевого самоврядування Турбівської селищної ради від 28.09.2009 року 23 сесії 5 скликання виданий державний акт від 15.10.2010 року серія Ж 365516 де власником вказана [PERSON] . Місце знаходження земельної ділянки: [ADDRESS] (а.с. 14 на звороті). Судом було встановлено, що житловий будинок з 2008 року належить позивачу, а земельна ділянка для його обслуговування площею 0.15 газ 15.10.2010 року належить [PERSON] . [INFO] [PERSON] у віці 91 рік померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 17). У позовній заяві представник позивача зазначила, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Із матеріалів спадкової справи №140/2011 до майна померлої [INFO] [PERSON] , яка надійшла на адресу суду 07.07.2023 на виконання вимог ухвали суду від 26.06.2023, слідує, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини [INFO] після смерті свої баби, за правом представлення після смерті її батька (сина померлої) звернулась відповідач по справі (а.с. 32). Інші спадкоємці, а саме: дочка померлої [PERSON] (позивач по справі), онук померлої [PERSON] та син померлої [PERSON] подали до нотаріальної контори заяви відповідного змісту про відмову від спадщини (а.с. 33, 34). Крім того, в матеріалах спадкової справи знаходиться заповіт від 01.12.1980, складений за життя [PERSON] , відповідно до якого остання заповіла усе своє майно в тому числі належний їй цілий житловий будинок з господарськими прибудовами, який знаходиться в [ADDRESS] своїм дітям: сину [PERSON] , [PERSON] , дочці - [PERSON] в рівних частинах. Спадщину частково оформила відповідач, звернувшись до нотаріуса 04.12.2012 із заявою про прийняття спадщини. В подальшому отримала документи на іншу земельну ділянку (а.с. 47). Позивач позбавлена іншим шляхом набути право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 0522255500:01.002:1199, площею 0.15 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд; місце розташування: [ADDRESS] , адже місце знаходження відповідача невідоме, зв`язку із останньою не підтримує. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, зі збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як зазначено в ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст. 722 ЦК України позивач стала власником майна, прийнятого нею за договором дарування, відповідно до статті 334 цього Кодексу. Як передбачено ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Нормами п. б ч. 1 ст. 140 ЗК України передбачено, що підставами припинення права власності на земельну ділянку є смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця. Згідно аналізу ст. 120 ЗК України у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Відповідно положень Земельного кодексу (далі - ЗК України), в редакції чинній на момент укладання договору дарування та виникнення права власності на земельну ділянку, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором дарування право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Відповідно до\~ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду в постанові від 19 листопада 2020 року в справі №686/9580/16-ц). Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з положеннями ст. 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17). Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиція Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16). Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Суд дійшов до висновку, що хоча право власності на земельну ділянку у [PERSON] виникло в порядку приватизації після укладання договору дарування, слід застосувати принцип цілісності об`єкта нерухомості, тобто коли земельна ділянка слідує за об`єктом нерухомості. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду відповідачем не надано та в ході судового розгляду не встановлено. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про визнання права власності на нерухоме майно, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved