Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Полтаві, в якому просить: захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної йому неправомірною, тривалою бездіяльністю слідчого відповідача [PERSON] при імітації досудового розслідування у кримінальному провадженні №42013220090000130; стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 540000 грн. завданою йому тривалою бездіяльністю слідчого відповідача Папу В.В. \~ \~ \~ \~В обґрунтуванні позовних вимог зазначає, що 29 липня 2013 року він згідно вимог ст. 214 КПК України, звернувся до уповноваженої особи прокуратури з заявою про кримінальні правопорушення, вчинені слідчим СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області Топорковим С.Е. під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12012220480000010. Однак уповноважена особа прокуратури, в порушення ст.214 КПК України, навмисно протягом 24 годин після подання заяви, не внесла відомості до ЄРДР, що були викладені в заяві про кримінальні правопорушення від 29 липня 2013 року, чим порушила його конституційне право на доступ до правосуддя. В результаті зазначеної неправомірної бездіяльності посадової особи прокуратури Ісмайлов В.Ш. вимушений був звертатися до суду за захистом своїх прав та витрачати свій час. 02 серпня 2013 року слідчий суддя виніс ухвалу, якою зобов`язав уповноважену особу прокуратури внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 29 липня 2013 року 16 серпня 2013 року посадова особа прокуратури внесла відомості до ЄРДР №42013220090000130 за ознаками злочину, передбаченого ч .1 ст. 367 КК України. В даному кримінальному провадженні слідчими неодноразово приймалися рішення про його закриття, які скасовувалися ухвалами слідчих суддів від 15 вересня 2015 року, 11 серпня 2016 року,13 червня 2017 року, 12 жовтня 2017 року, 13 березня 2018 року, 30 листопада 2018 року, 13 березня 2019 року, 24 травня 2019 року, 17 грудня 2019 року із зазначенням у судових рішеннях конкретних недоліків досудового розслідування, проте слідчих дій на виконання судових рішень слідчими проведено не було, зазначені недоліки досудового розслідування не усунені. 20 січня 2020 року матеріали кримінального провадження № 42013220090000130 направлені до СУ ТУ ДБР в м. Полтаві для проведення досудового розслідування та доручено слідчому ТУ ДБР в м. Полтави Папу В.В. 03 квітня 2020 року позивач, як потерпілий, в порядку ст.220 КПК України, надіслав клопотання слідчому Папу В.В., в якому прохав про проведення йому судово-психологічної експертизи з метою встановлення моральної шкоди за дії фігуранта у провадженні № 42013220090000130. Однак слідчий Папу В.В, 06 квітня 2020 року ухвалив немотивовану постанову про відмову в задоволенні клопотання, чим порушив конституційне та процесуальне право на доступ до правосуддя. 13 квітня 2020 року, 08 травня 2020 року, 22 травня 2020 року, 02 червня 2020 року, 27 липня 2020 року позивач в порядку ст. 220, 224 звертався до слідчого Папу В.В. з клопотаннями у кримінальному провадженні №№ 42013220090000130 однак останній не проінформував позивача про їх розгляд. 25 вересня 2020 року позивач, як потерпілий, в порядку, передбаченому ст.ст. 39 КПК України, звернувся до начальника першого слідчого відділу ТУ ДБР в м. Полтави Калугина Е.П. з скаргою на тривалу бездіяльність слідчого Папу В. В. при імітації досудового розслідування у кримінальному провадженні 42013220090000130. Однак [PERSON] не проінформував позивача про результати розгляду скарги від 25 вересня 2020 року Таким чином слідчий ТУДБР в м. Полтави Папу В. В. до теперішнього часу зловмисно і навмисно не виконує вимоги Конституції України і Кримінального процесуального законодавства України і протягом всього строку навмисно чинить позивачу перешкоду в тому, щоб запанувала правда. Своїми тривалими неправомірними незаконними діями і бездіяльністю, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні, прийняття слідчим рішення про відмову в задоволенні клопотань, слідчий Папу В.В. заподіяв позивачу, як потерпілому, моральну шкоду. \~ \~ \~ \~Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~22 вересня 2021 року до суду надійшов відзив від представника відповідача, в якому він зазначає, що в провадженні ТУ ДБР у м. Полтаві, перебувають матеріали досудового розслідування, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013220090000130 від 16 серпня 2013 року за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 367 КК України. З моменту отримання вказаного кримінального провадження, а саме січень 2020 року, слідчим ТУ ДБР у м. Полтаві, в ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 42013220090000130 від 16 серпня 2013 року проведено в повній мірі низку необхідних процесуальних дій, з метою встановлення істини та події кримінального правопорушення. Також зазначає, що клопотання позивача від 03 квітня 2020 року слідчим розглянуто, за результатами чого [PERSON] надано відповідь. Натомість клопотання [PERSON] від 13 квітня 2020 року, 08 травня 2020 року, 22 травня 2020 року, 02 червня 2020 року та 27 липня 2020 року до ТУ ДБР у м. Полтаві не надходили. Також зазначає, що доводи [PERSON] в позовній заяві по суті зводяться лише до незгоди останнього з прийняттям процесуальних рішень слідчим в кримінальному провадженні Однак, надання оцінки рішенням слідчого, в тому числі щодо прийняття процесуальних рішень в рамках КПК України, перебуває в площині кримінального процесуального законодавства та здійснюється слідчими суддями на стадії досудового розслідування кримінального провадження. Крім того, зазначає, що сам факт звернення позивача з заявою до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з рішеннями слідчого чи прокурора, він у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до слідчого судді, який згідно п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України здійснює судовий контроль за додержанням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Оскільки у спірних правовідносинах посадові особи ТУ ДБР в м. Полтаві, з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції, то положення статті 1174 ЦК України не підлягають застосуванню. На підставі викладеного, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова 01 листопада 2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. \~ \~ \~ \~Суд заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. \~ \~ \~ \~З матеріалів справи судом встановлено, що в провадженні ТУ ДБР у м. Полтаві, перебувають матеріали досудового розслідування, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013220090000130 від 16 серпня 2013 року за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 367 КК України за заявою [PERSON] \~ \~ \~ \~03 квітня 2020 року [PERSON] звернувся з клопотанням до слідчого ТУ ДБР в м. Полтаві Папу В.В., про проведення відносно нього судово-психологічної експертизи. \~ \~ \~ \~Постановою слідчого першого слідчого відділу Папу В.В. у задоволенні клопотання потерпілого [PERSON] у кримінальному провадженні № 42013220090000130 від 16 серпня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, про призначення судово-психологічної експертизи відмовлено (а.с. 21-23). 13 квітня 2020 року [PERSON] звернувся з клопотанням № 1 до слідчого ТУ ДБР в м. Полтаві Папу В.В., в якому просив допитати його у якості потерпілого у кримінальному провадженні 42013220090000130 (а.с. 19). 08 травня 2020 року [PERSON] звернувся з клопотанням № 2 до слідчого ТУ ДБР в м. Полтаві Папу В.В., в якому просив: допитати фігуранта по справи; допитати його в якості потерпілого; провести інші слідчі дії. (а.с. 17). 22 травня 2020 року [PERSON] звернувся з клопотанням № 3 до слідчого ТУ ДБР в м. Полтаві Папу В.В., в якому просив: допитати його в якості свідка; допитати фігуранта по справі; провести одночасний допит з фігурантом у провадженні (а.с. 15). 02 червня 2020 року [PERSON] звернувся з клопотанням № 4 до слідчого ТУ ДБР в м. Полтаві Папу В.В. в якому просив: допитати його в якості свідка; допитати фігуранта по справі; провести одночасний допит з фігурантом у провадженні; ознайомитися з кримінальним провадженням № 12012220480000010 (а.с. 13) 27 липня 2020 року [PERSON] звернувся з клопотанням № 5 до слідчого ТУ ДБР в м. Полтаві Папу В.В., в якому просив зібрати характеризуючі дані на фігуранта у провадженні 42013220090000130 (а.с. 11). 25 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до начальника першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР в м. Полтаві Калугіну Е.П. зі скаргою в порядку ст. 39 КПК України. \~ \~ \~ \~Позивач у позовній заяві зазначає, що на вказані клопотання, які були ним направленні до ТУ ДБР в м. Полтаві поштою слідчим не розглянуті, чим заподіяно йому, як потерпілому моральну шкоду, що слугувала для звернення ним з вказаною позовною заявою до суду. \~ \~ \~ \~Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. \~ \~ \~ \~Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, та є вина зазначеної особи. Обов`язковою умовою відшкодування моральної шкоди є наявність вини у діях особи, яка заподіяла таку шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку між такими діями і шкодою. З позовної заяви вбачається, що підставою звернення [PERSON] до суду із даним позовом є тривала бездіяльність слідчого ТУ ДБР в м. Полтава Папу В.В., дані дії стосуються того, що подані [PERSON] клопотання від 13 квітня 2020 року, 08 травня 2020 року, 22 травня 2020 року, 02 червня 2020 року, 27 липня 2020 року фактично не розглянуті [PERSON] . Між тим, суд зазначає, що долучені до матеріалів справи клопотання від 3 квітня 2020 року, 08 травня 2020 року, 22 травня 2020 року, 02 червня 2020 року, 27 липня 2020 року з чеками ПАТ Укрпошта про їх направлення до ТУ ДБР в м. Полтаві не є безумовним доказом того, що саме ці клопотання було направлені на адресу відповідача, оскільки у вказаних чеках ПАТ Укрпошта така інформація відсутня. Також підтверджень отримання ТУ ДБР в м. Полтаві клопотань [PERSON] від 3 квітня 2020 року, 08 травня 2020 року, 22 травня 2020 року, 02 червня 2020 року, 27 липня 2020 року останнім не надано. Крім того, як вбачається з наданого представником відповідача копією журналу реєстрації звернень громадян (пропозиції, заяви, скарги) № 15-07-39 клопотання Ісмайлова від 3 квітня 2020 року, 08 травня 2020 року, 22 травня 2020 року, 02 червня 2020 року, 27 липня 2020 року до ТУ ДБР в м. Полтава не надходили. Таким чином, посилання [PERSON] на те, що подані ним клопотання не розглянуті ТУ ДБР в м. Полтаві не підтверджено належними та допустимими доказами. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. На підставі\~викладеного,\~ст ст.\~23,\~1174,\~1176 ЦК України,

Outcome: dismissed