Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-28 00:00:00

09 серпня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, у якій позивачка просить визнати [PERSON] спадкоємницею за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на частину спадкового майна квартиру [ADDRESS] , який належав його сину [PERSON] , померлому [INFO] , яку [PERSON] прийняв, але не оформив. Позивач також просить визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . В наслідок проведення автоматизованого розподілу справи, вона була передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено загальний порядок розгляду справи. Ухвалою суду відповідачеві було надано 15-ти денний строк з дня отримання копії ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, 01 вересня 2023 року від нього надійшла заява про визнання позову. Згідно ч. 2 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. По причині неявки учасників фіксація не проводилась. Відповідно дост.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Виходячи зі змісту позовної заяви та додатків до неї, [INFO] помер [PERSON] , про що 14.01.2014 року складено відповідний актовий запис № 11, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.01.2014 року, видане Виконавчим комітетом Мирнівської сільської ради Сімферопольського району АРК, актовий запис про смерть №11. На момент смерті [PERSON] на підставі договору дарування, реєстровий номер 5-186 від 05.03.2011р. належала на праві власності квартира [ADDRESS] , яка складалася з двох кімнат, загальною площею - 60,8 кв.м., в тому числі житловою площею - 42,3 кв.м. Право власності [PERSON] на квартиру було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 17.03.2011 року в книзі 722пр-31, номер запису 311, реєстраційний номер майна 11969946, що підтверджується інформацією з реєстру прав власності номер інформаційної довідки 218100593 від 28.07.2020 року Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] був батько померлого [PERSON] , та дружина померлого [PERSON] . [PERSON] у встановленому законом порядку подав заяву за № 213/02-14 від 19.02.2014 року про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , яка зареєстрована у книзі реєстрації та обліку спадкових справ за № 310. [PERSON] у встановленому законом порядку також подала заяву від 04.04.14 року про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , яка зареєстрована у книзі реєстрації та обліку спадкових справ за № 453. Спадкова справа № 131/2014 заведена державним нотаріусом Сімферопольської районної державної нотаріальної контори Вовченко С.А. [PERSON] не отримала свідоцтво про право на спадщину, оскільки спадкова справа № 131/2014, залишилася у м. Сімферополі, а можливість заведення кількох спадкових справ не передбачена законодавством. У травні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Гуляєвой Н.В., та зареєстрованого в реєстрі за номером 5-186 від 05.03.2011 року недійсним. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2019 р. в цивільній справі № 522/9246/19 в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2019р. в цивільній справі № 522/9246/19 залишено без змін. Постановою Верховного суду від 15.05.2023 року Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2019р. та Постанова Одеського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року в цивільній справі № 522/9246/19 залишені без змін. 04 серпня 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.09.2023 року суд задовольнив зазначену позовну заяву та визнав за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] . Таким чином, після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS] , а на даний момент спадщина у повній мірі не розподілена, а спадкове майно належним чином не оформлене. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.08.2023 року було призначене підготовче засідання на 14 вересня 2023 року на 14 годину 00 хвилин. 01 вересня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання відповідачки, в якому від просив провести підготовче судове засідання за відсутності відповідача та його представника. Також, 01 вересня 2023 року, до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява відповідачки про визнання позову, в якій вона просить прийняти заяву про визнання позову та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про можливість задоволення позову з наступних причин: У ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зазначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У статті 1261 ЦК України міститься положення про те, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Так, після смерті [PERSON] фактично відкрилася спадщина. Спадкування здійснювалося за законом, оскільки, [PERSON] заповіт не складався. Тому, після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги були саме його батько [PERSON] та його дружина [PERSON] . Відповідно до положень ст.ст. 1268, 1269 ЦК України прийняття спадщини здійснюється шляхом: подання заяви про прийняття спадщини, постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, у разі якщо спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Виходячи зі змісту позовної заяви та додатків до неї, [PERSON] (заява за № 213/02-14 від 19.02.2014 року про прийняття спадщини за законом після смерті, яка зареєстрована у книзі реєстрації та обліку спадкових справ за № 310) та його дружина [PERSON] (заява від 04.04.14 року про прийняття спадщини за законом після смерті, яка зареєстрована у книзі реєстрації та обліку спадкових справ за № 453) подали заяви про прийняття спадщини. У ст. 1221 ЦК України зазначено, що місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні такого майна, або вимоги кредиторів. На підставі отриманої першої заяви нотаріус заводить спадкову справу, яка підлягає державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п.2.1 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальної дії спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Саме тому, Сімферопольською районною державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Проте, процедура прийняття спадщини належним чином не була завершена у зв`язку із окупацією частини території України, внаслідок чого було прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який набрав чинності 27.04.2014 року, та з моменту набрання чинності яким, будь-які документи, видані на території АРК є недійсними. Спадкова справа як і весь архів нотаріальних документів залишилася на тимчасово окупованій території, а тому, можливості завершити процедуру прийняття спадщини не видалось за можливе. Оскільки діяльність державної нотаріальної контори та нотаріуса, яким було заведено спадкову справу на території тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим, припинена, а документи нотаріального діловодства та нотаріального архіву не були ним передані до відповідного нотаріального архіву, отримання свідоцтва про право на спадщину у порядку встановленому чинним законодавством було неможливо. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, доданого до позовної заяви. 05 грудня 2019 року [PERSON] залишив заповіт, яким на випадок своєї смерті залишив все, що йому належить і все те, що по закону йому належатиме громадянці США [PERSON] , що підтверджується копією заповіту, доданого до позовної заяви. Згідно ч.1 ст.1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Через те, що фактично [PERSON] набув статусу спадкоємця після смерті [PERSON] , і помер не встигши прийняти спадщину в зв`язку з окупацією території України повинні застосовуватися правила статті 1276 ЦК України. Застосовуючи правила спадкової трансмісії, саме [PERSON] є спадкоємцем за заповітом на квартиру [ADDRESS] . У постанові від 1 вересня 2021 року у справі № 720/2683/19 КЦС ВС нагадав, що відповідно до статті 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти (трансмітент), право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців-трансмісарів (спадкова трансмісія). Таким чином, спадкова трансмісія це перехід права на прийняття спадщини від померлого спадкоємця за заповітом або за законом, який не встиг реалізувати це право внаслідок своєї смерті, до його спадкоємців, тобто перехід права, а не виникнення права на спадкування після смерті першого спадкодавця. У ч.5 ст.1268 ЦК України вказано, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У статті 55 Конституції України вказано на те, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до змісту Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У положеннях ст.ст. 15, 16 ЦК України вказано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч.1 ст.321 ЦК України вказує нам на те, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У змісті ст. 4 ЦПК України вказано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Зі змісту статті 206 ЦПК України випливає, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі\~визнання відповідачем\~позову суд\~за наявності\~для того\~законних підстав\~ухвалює рішення\~про задоволення\~позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно Постанови КЦС ВС від 06.09.2023 у справі № 686/1921/18, ля застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. У своєму рішенні у справі "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Тому,\~суд приходить\~до висновку\~про задоволення\~позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом у повній мірі. На підставі викладеного,

Outcome: approved