Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

Представник позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача та третьої особи, в якій просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] .В обґрунтування позову вказала, що з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвання на підставі рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 14.09.2022. Від даного шлюбу є дитина [PERSON] , [INFO] . Дитина після розірвання шлюбу проживає з матір`ю та знаходиться на повному її утриманні, оскільки відповідача по справі вироком Комінтернівського районного суду м.Харкова від 27.12.2018 було засуджено за ч.2 ст.286 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки та з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки. [PERSON] відбуває покарання в ДУ «Крюківська виправна колонія №29». Протягом останнього часу відповідач у телефонному режимі погрожував позивачу, що після звільнення з місць позбавлення волі забере в неї доньку, що і змусило її звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволені позовних вимог наполягала з наведених у позові підстав, в разі неявки відповідача не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання жодного разу не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов, не надавав. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надав, також не подав відзив на позовну заяву, тому у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 14.09.2022 було розірвано (а.с.10-12). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Вироком Комінтернівського районного суду м.Харкова від 27.12.2018 віповідача [PERSON] засуджено за ч.2 ст.286 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки та з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки (а.с.13-30). Згідно повідомлення начальника Державної установи «Крюківської виправної колонії №29» від 15.05.2023 №15/05/1379/Дв [PERSON] , 08.05.2023 звільнений з державної установи умовно достроково на 1 рік 9 місяців 19 днів на підставі ст.81 КК України за ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 28.04.2023 (а.с.67). На даний час малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] - позивачем по справі за адресою: [ADDRESS] (а.с.34-36, 38,39). Позивач з 31.05.2019 року працює у фізичної особи підприємця [PERSON] на посаді товарознавця. За місцем роботи характеризується позитивно (а.с.32,37) Із довідки ФОП [PERSON] вбачається, що дохід [PERSON] за період з березня 2022 року по лютий 2023 року становить 94100,32 грн. (а.с.33) Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 1 статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1,3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. З системного тлумачення ч.1 ст.3,9 Конвенції про права дитини, ч.2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області було визнано обов`язкову явку в судове засідання представника Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради та зобов`язано надати письмовий висновок до суду щодо розв`язання спору. З письмового пояснення по справі від 02.10.2023 3807/0/202-23 наданого директором Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради О.П. Малько, вбачається, що відсутня можливість надання суду письмового висновку щодо розв`язання спору, оскільки позивач та відповідач не з`явились на співбесіду до Департаменту служб у справах дітей. Відповідно до положень ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Проте, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. Отже, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі №648/2062/18. Виходячи з вище викладеного, оцінивши доводи позовної заяви щодо місця проживання дитини, виходячи з інтересів дитини, суд вважає за можливе задовольнити дану позовну заяву та визначити місце проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] .. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved