Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

Позивач в особі представника - адвоката Янкового М.В. звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою до Автогаражного кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва «Вигурівщина-2», про поновлення на роботі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.04.2020 року позивач був прийнятий на посаду охоронника Автогаражного кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва «Вигурівщина-2». 27.02.2023 року в поштову скриньку за місцем проживання Позивача, було вкинуто копію наказу № 17-к від 16.01.2023 р. про звільнення, без додавання будь-яких інших документів.Відповідно до копії наказу № 17-к від 16.01.2023 р. позивача звільнено з посади у зв`язку з втратою довір`я, здійснення працівником винних дій, п. 2 ст. 41 КЗпП України; де підстава звільнення: Звільнення на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, за вчинення за місцем роботи працівником винних дій які спричинили втрату довір`я. Проте, жодних документів, які підтверджують винні дії позивача, що спричинили втрату довір`я роботодавця, позивачеві на ознайомлення та доведення до його відома не було надано, пояснень по факту вчинення винних дій не було відібрано, також не було роз`яснено в чому полягають винні дії, вчинені ймовірно позивачем. З метою встановлення об`єктивної істини, стороною позивача було подано адвокатський запит за вих.№21/03/2023 від 21.03.2023 року до відповідача з проханням надати копії документів, що дали підстави для втрати довір`я з боку керівництва АГК «Вигурівщина-2» до працівника - [PERSON] .. Відповідачем відповіді на вказаний адвокатський запит надано не було. Всупереч вказаних вимог, ані у день звільнення - 16.01.2023 р., ані на наступний день - 17.01.2023 р., що слідує за днем звільнення, Позивачем не отримано жодного письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та відповідно Відповідачем не проведено такі виплати Позивачу, що належать йому у встановлені законом строки (стаття 116 КЗпП України), Позивачем по сьогодення не отримано трудову книжку від відповідача. Позивач зазначає, що він не є матеріально-відповідальною особою Кооперативу «Вигурівщина-2», до посадових повноважень безпосередньо не входило виконання операцій, що пов`язані з обслуговуванням матеріальних цінностей (не приймав, не зберігав, не транспортував, не розподіляв тощо) грошовими коштами, товарними або іншими цінностями Кооперативу, жодних протиправних, винних дій при виконанні трудових обов`язків він не вчиняв, а тому вважає його звільнення з займаної посади охоронника Кооперативу незаконним, протиправним, проведеним з порушенням ряду норм чинного законодавства України. У зв`язку з вищенаведеним позивач просить суд визнати незаконним, скасувати наказ Автогаражного кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва «Вигурівщина-2» від 16.01.2023 року № 17-к «Про припинення трудового договору (контракту)» з [PERSON] та поновити [PERSON] на посаді охоронника Автогаражного кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва «Вигурівщина-2». Стягнути з Автогаражного кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва «Вигурівщина-2» середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16.01.2023 та по день фактичного поновлення на посаді з утриманням установлених законодавством податків та зборів, а також понесені ним судові витрати. Ухвалою судді від 06.04.2023 було відкрито провадження у вказаній справі, з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Одночасно було витребувано від АГК «Вигурівщина-2» документи, що слугували підставою втрати довір`я з боку керівництва АГК «Вигурівщина-2» до працівника - [PERSON] , та які призвели до звільнення позивача за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Згідно ухвали судді від 13.06.2023 було визначено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. 18.07.2023 представником позивача було надано довідку форми ОК-5, видану Пенсійним фондом України на ім`я [PERSON] 02.10.2023 через систему «Електронний суд» представником позивача було подано копію кримінального провадження №12021000000001357 від 02.11.2021 року, а також копію рішення Господарського суду м. Києва від 24.07.2023 року по справі №910/1396/23. Позивач та його представник в судове засідання не прибули, пр. розгляд справи повідомлені судом належним чином. Представник відповідача по справі повідомлялася судом про розгляд даного провадження у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштової кореспонденції на адресу зареєстрованого місця проживання, однак поштове відправлення повернулось з відміткою «За закінченням терміну зберігання.». Клопотань до суду про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надходило. Витребуваних ухвалою суду документів не надано. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними у справі матеріалами, з ухваленням по справі заочного рішення. Суд, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, дійшов до наступних висновків. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як установлено судом, 03.04.2020 Автогаражним кооперативом по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва «Вигурівщина-2», [PERSON] був прийнятий на роботу охоронцем з 03.04.2020. Наказом № 17-к про припинення трудового договору (контракту), виданого Автогаражним кооперативом по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва «Вигурівщина-2», наказано звільнити [PERSON] , [INFO] у зв`язку з втратою довір`я, здійсненим працівником винних дій, п. 2 ст. 41 КЗпП України. Згідно із довідкою від 01.02.2023 середня заробітна плата [PERSON] , за листопад 2022 року становить 8 064,00грн, за грудень 2022 року - 7 686,00грн. Середньоденна заробітна плата за останні два календарних місяця становить 366, 28 грн. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Положеннями ст. 2 КЗпП України регламентовано, що право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до вимог ст. 5-1 КЗпП України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Положенням п. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін. Така угода сторін передбачає собою наявність вільного волевиявлення кожної зі сторін трудового договору, наявність в сторін трудового договору взаємної згоди, погодження ними умов припинення договору. Згідно зі ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що всупереч вимогам трудового законодавства, відповідач протиправно звільнив його з посади на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України, хоча позивач не є матеріально-відповідальною особою Кооперативу «Вигурівщина-2», до його посадових повноважень безпосередньо не входило виконання операцій, що пов`язані з обслуговуванням матеріальних цінностей (не приймав, не зберігав, не транспортував, не розподіляв тощо) грошовими коштами, товарними або іншими цінностями Кооперативу, жодних протиправних, винних дій при виконанні трудових обов`язків він не вчиняв. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). За правилом ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України (ст.48 КЗпП України). Згідно з п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Відповідно до ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою України 04 лютого 1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України). Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Як роз`яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей слідує, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, зокрема, одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Звільнення у зв`язку із втратою довір`я до працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 41КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об`єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника, це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов`язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо. Втрата довір`я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовір`я до працівника. Витребувані від Автогаражного кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів (автостоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян Ватутінського району міста Києва «Вигурівщина-2» документи, що слугували підставою втрати довір`я з боку керівництва АГК «Вигурівщина-2» до працівника - [PERSON] , та які призвели до звільнення позивача за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України суду надано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з вимогами частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Таким чином у відповідності до зазначеної норми матеріального права, порушені права працівника незаконними діями роботодавця (звільнення, переведення, відсторонення тощо) підлягають захисту шляхом їх поновлення та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Правила обрахунку середнього заробітку визначені Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно пунктів 2, 5, 8 вказаного Порядку середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих (календарних) днів на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Як вбачається з довідки від 01.02.2023 середня заробітна плата [PERSON] за листопад 2022 року становить 8 064,00 грн., за грудень 2022 року - 7 686,00 грн.. Середньоденна заробітна плата за останні два календарних місяця становить 366, 28 грн.. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає виплаті середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період з 16.01.2023 (час звільнення) по дату ухвалення рішення судом (186 робочих днів * 366, 28 грн.) у загальному розмірі 68 128, 28 грн. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що наказ № 17-к від 16.01.2023 року, згідно з якими звільнено позивача на підставі п.2 ст.41 КЗпП є таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим позивач підлягає поновленню на роботі та стягненню на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 1 717,76 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved