Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

09 грудня 2022р. [PERSON] (далі: позивач) звернувся з позовом до ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА», в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі: відповідач-1), [PERSON] (далі: відповідач -2) про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним договору цесії. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 15.04.2005 року між Акціонерно-комерційним банком «ЗОЛОТІ ВОРОТА» (Кредитор), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА", та [PERSON] (Боржник) укладений договір № 330 про надання споживчого кредиту на суму 45000,00 доларів США зі сплатою 18% річних за користування кредитом строком до 12.04.2007 року. З метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором, того ж дня 15.04.2005 року між сторонами укладений Договір іпотеки №05-126, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 1198. 22.05.2014 року між ПАТ "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА" та [PERSON] укладений договір цесії (відступлення права вимоги за кредитним договором та відступлення прав за іпотечним договором), згідно якого останній набув права вимоги первісного кредитора (АТ "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА") до Боржника ( [PERSON] ) за Кредитним договором, у розмірі зазначеному у пункті 2.2. Договору, а також всі права вимоги Первісного Іпотекодержателя до Боржника за Іпотечним договором, та стає Кредитором в зобов`язаннях за Кредитним договором та Іпотекодержателем за Іпотечним договором в обсязі та на умовах, визначених Договором. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., зареєстрований в реєстрі за № 729. На підставі постанови Правління Національного банку України від 31.07.2014 року № 456 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 01.08.2014 року прийнято рішення № 67 про введення з 04.08.2014 року тимчасової адміністрації. У подальшому, на підставі постанови Правління Національного банку України від 04.12.2014 року № 781 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.12.2014 року прийнято рішення № 142 «Про початок процедури ліквідації АТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». Позивач вважає, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить ч.3 ст.512, ст.1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа. 13.12.2022 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова справу направлено до Київського районного суду м. Харкова за підсудністю. Справа на підставі авторозподілу надійшла в провадження судді Київського районного суду м. Харкова Бакуменко А.В. Ухвалою від 03.02.2023 відкрите провадження по даній справі. У зв`язку з повторним авторазподілом на підставі розпорядження керівника апарату Київського районного суду м. Харкова вказана цивільна справа 24.04.2023 року передана на розгляд судді Київського районного суду м. Харкова Єфіменко Н.В. Ухвалою від 01.05.2023 відкрито провадження у справі, та призначено підготовче засідання. 20.02.2023 від представника відповідача-2, адвоката Мозгової О.А., надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти позову заперечує, зазначає що договір цесії укладено відповідно до ст.ст. 512, 514 ЦПК України. Вважає, що обґрунтування недійсності правочину, викладені у позову стосуються договорів факторингу, натомість між відповідачем-2 та АТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» укладений договір цесії. Зазначає, що позивач неодноразово звертався до суду з позовами про визнання недійсним спірного договору. Рішеннями суду у справах № 638/15964/14-ц, 638/5934/19 у задоволенні позовів позивача про визнання недійсним правочину відмовлено. Вказує, що дії позивача мають на меті уникнення обов`язку щодо виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 03.03.2017, з урахуванням змін, внесених рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26.09.2017 у справі № 640/1785/16-ц яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 330 від 15.04.2005 р. Окрім того, зазначає про пропуск позивачем строків позовної давності. Від Фонду гарантування вкладів 23.02.2023 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач-1 проти позову заперечує, вважає договір цесії дійсним та таким, що відповідає вимогам ст.ст. 512-518 ЦПК України. Вказує, що позивач неодноразово звертався до суду з позовами про визнання спірного договору цесії недійсним. Вказує, що укладання спірного договору не порушує прав позивача. Також зазначає, що ліквідаційна процедура АТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» завершена 08.08.2022. Позивач 13.03.2023 надав відповідь на відзив відповідача-1 та відповідь на відзив відповідача-2. Ухвалою від 03.08.2023 підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позові. Представник відповідача -1, представник відповідача-2 проти позову заперечували з підстав, викладених у відзивах на позов. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: 15.04.2005 між [PERSON] та АКБ «Золоті Ворота» (реорганізованим в ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА») укладений договір про надання споживчого кредиту № 330. Відповідно до зазначеного договору, позивач отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 45000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути у строк до 12 квітня 2007 року та сплачувати проценти за користування кредитом за ставкою 18% річних. 15 квітня 2005 року між [PERSON] та АКБ «Золоті Ворота» (реорганізованим в ПАТ «Банк Золоті Ворота») укладений Договір Іпотеки № 05-126, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 1198. Відповідно до п. 1.1. зазначеного договору позивач у забезпечення виконання всіх вимог Іпотекодержателя до Іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту № 330 від 15.04.2005 року та всіма додатковими угодами до нього (додатковими угодами що виникнуть у майбутньому щодо змін умов основного зобов`язання збільшення, зменшення відсотків, строку дії основного зобов`язання, зменшення, збільшення розміру кредиту у розмірі забезпечення за Договором та інш.) [PERSON] передав у іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно, разом з усіма його приналежностями, а саме: квартиру трикімнатну загальною площею 72,8 кв. метрів, житловою площею 45,30 кв. метрів, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 22 травня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» укладений договір цесії (відступлення права вимоги за кредитним договором та відступлення прав за іпотечним договором). Відповідно до зазначеного договору новий кредитор [PERSON] набув право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 330 та договором іпотеки № 05-126 укладеними 15 квітня 2005 року між первісним кредитором ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та [PERSON] . 22 травня 2014 року [PERSON] здійснив оплату за договором цесії у розмірі фактично наявної заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 330, що підтверджується платіжним дорученням № 1 на суму 232542,48 грн. 22 травня 2014 року рекомендованим листом позивач повідомлений про відступлення права вимоги шляхом укладання договору цесії. Зазначений лист наданий до матеріалів справи відповідачем - 1. У цьому листі зокрема, зазначались платіжні реквізити, за якими боржник повинен сплачувати заборгованість перед новим кредитором. 30 липня 2014 року [PERSON] направив відповідачу повідомлення про зміну реквізитів. (лист отриманий відповідачем 01.08.2014 р.) Дані факти встановлені рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.03.2015 року у справі №638/15964/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18.08.2015 року. Рішенням Київського районного суду м. Харкова у справі № 640/1785/16-ц від 03.03.2017 задоволений позов [PERSON] \~до [PERSON] про стягнення суми. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] \~суму заборгованості за договором в розмірі 1992908,33 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 556689,78 грн., заборгованості за процентами в розмірі 70176,99 грн., пені в розмірі 1318130,05 грн., інфляційних збитків в розмірі 47911,51 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 6890 грн.. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26.09.2017 рішення Київського районного суду м. Харкова від 03.03.2017 змінено та зменшено суму стягнутої з [PERSON] на користь [PERSON] \~пені з 1318130,05 грн. до 560000 грн., та стягнуту суму заборгованості з 1992908,33 грн. до 1234778,28 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін 31 січня 2018 року Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Ю.В. відкрите виконавче провадження № 55683791 на підставі виконавчого листа Київського районного суду м. Харкова № 640/1785/16-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми заборгованості в розмірі 1234778,28 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 556689,78 грн., заборгованості за процентами в розмірі 70176,99 грн., пені в розмірі 560000 грн., інфляційних збитків в розмірі 47911,51 грн.; про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] \~витрат зі сплати судового збору в розмірі 6890 грн. У квітні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом в якому просив визнати недійсним договір цесії (відступлення права вимоги за кредитним договором та відступлення прав за іпотечним договором) від 22.05.2014 року укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк Золоті Ворота" (код ЄДРІ10У 20015529) та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.ГІ., зареєстровано в реєстрі за № 729. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 638/5934/19 у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Банк Золоті Волота», [PERSON] , третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним правочину відмовлено. Постановою Харківського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року вищевказане рішення Дзержинського районного суду м. Харкова залишене без змін. Відповідно до\~ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положенням ч. 1\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 3\~ст.\~12\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст.13\~ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При вирішенні даного спору суду належить з`ясувати питання чи мав право відповідач-2 [PERSON] , як фізична особа, бути стороною договору про відступлення права вимоги по кредитному договору та по договору про іпотеки укладеному в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору. Згідно до вимог\~ч. 1 ст. 509\~та\~ч. 1 ст. 510 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Відповідно до\~п. 1 ч. 1\~та\~ч. 3 ст. 512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом, що визначено ч.3 ст. 656 ЦК України. За правилами\~статей 514,\~516 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 346/1305/19 від 08 червня 2021 року, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 24, 37, 38, 48, 51, 57 ) постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (п.п. 51-52). зазначено наступне. Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови. Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому. Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що договори купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором за їхніми ознаками є договорами, за якими банк у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на позивачку як нового кредитора. Позивачка не набула право здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договорів купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором у неї виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки. Отже, такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу. Суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. (Кінець цитати). Оскільки АТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та [PERSON] фактично уклали договір цесії, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи, підстави вважати що відступлення права вимоги АТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та [PERSON] суперечить закону, - відсутні. Окрім того, з аналізу наведених правових норм випливає, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси, як заінтересованої особи, безпосередньо порушені спірним договором та в результаті визнання недійсним договору інтереси заінтересованої особи будуть відновлені. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18. Виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); факту порушення невизнання або оспорення такого права або інтересу з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якої із зазначених умов є підставою для відмови у позові. Суд звертає увагу, що позовна заява не містить обґрунтування, в чому полягає порушення прав позивача внаслідок укладення оспорюваного правочину, та в судовому засіданні не доведено такого порушення, крім того, позивачем не доведено, яким чином його права будуть поновлені внаслідок визнання недійсним договору відступлення права вимоги та застосування наслідків недійсності договору цесії від 22.05.2014. Зазначений договір укладений в порядку та на умовах, визначених чинним законодавством: кредитор у зобов`язанні замінений внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, сторонами дотримано письмової форми правочину відповідно до ст. 513 Цивільного кодексу України; при укладені правочину сторонами не порушено інтереси третіх осіб; в момент вчинення правочину сторонами дотримано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. З огляду на викладене, у суду відсутні законні підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору цесії (відступлення права вимоги за кредитним договором та відступлення прав за іпотечним договором) у спосіб, який обрав позивач, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому вимоги задоволенню не підлягають. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, як зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі договору про надання споживчого кредиту. Отже встановлені обставини свідчать про те, що заміна кредитора за оспореним позивачем договором цесії, не порушує прав позивача, як боржника за укладеними ним договорами позики, дійсність яких ніким не оспорена, а в силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. З огляду на наведене, підстав задоволення позову суд не вбачає. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed