Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

У травні 2023 року позивач через свого представника звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 08.07.2014 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб під час якого у них [INFO] народився син [PERSON] , проте спільне сімейне життя у них не склалось. Зазначала, що до березня 2022 вони спільно проживали з відповідачем, проте 01.03.2022 року після повномасштабного збройного вторгнення рф вона разом з сином виїхали за кордон в пошуках прихистку та з того часу стосунки з відповідачем погіршились. Певний час вони намагались примиритись, однак такі спроби не мали позитивного результату та на даний момент у них різні погляди на сімейні обов`язки, що призводять до конфліктних ситуацій, вони втратили почуття любові та поваги один до одного. З урахуванням наведеного вважає, що нормальні сімейні відносини та спільне проживання з відповідачем неможливі, подальше збереження шлюбу немає сенсу та такий шлюб на даний час існує лише формально. Просила врахувати, що вона не має наміру відновлювати подружні стосунки з відповідачем, збереження сім`ї та шлюбу між ними суперечить її інтересам, примирення між недоцільне і неможливе, так як вони тепер проживають окремо в різних країнах, кожен своїм життям і вона не має наміру в подальшому поєднувати своє майбутнє із відповідачем. На підставі наведеного, посилаючись на норми матеріального права, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем. На вказану позовну заяву відповідач подав відзив в якому позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що він вживав усіх необхідних заходів для збереження сім`ї, зокрема в умовах воєнного стану знайшов можливість тричі зустрітись з дружиною та сином за кордоном, допомагав їй матеріально, використовував свої знайомства щоб допомогти дружині влаштуватись на роботу за фахом за кордоном. Також, просив врахувати, що їх стосунки з позивачкою, які тривали щонайменше 13 років, 7 з яких у шлюбі, будувались на любові та повазі, він пишався дружиною, вони спільно виховували сина, а їх зустріч у травні 2023 у м.Кракові відбувалась в сімейній атмосфері. Наведені обставини вважає такими, що спростовують посилання позивача на негативний результат спроб примирення. Також, в ході судового розгляду вказаного спору відповідач звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі та надання сторонам строку для примирення тривалістю 6 місяців, вказував на те, що бажає зберегти сім`ю, у зв`язку з чим буде намагатись вживати певних заходів для примирення та забезпечення якнайкращих інтересів їх спільного з відповідачкою сина. На вказане клопотання представник позивача надіслав письмові заперечення в яких вказував на відсутність підстав для примирення, оскільки позивач прийняла остаточне рішення щодо розірвання шлюбу. Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27.06.2023 року надано сторонам строк для примирення тривалістю два місяці та на цей час провадження у справі було зупинене. Зі спливом наданого судом строку для примирення, представник позивача направив до суду заяву в якій зазначив, що примирення між позивачем та відповідачем не можливе, а також просив справу розглядати без його участі та без участі позивачки, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Також, від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій останній вказав, що позовні вимоги не визнає, проте не заперечує проти розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 08.07.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №984 (а/с 8). Під час вказаного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією відповідного свідоцтва про народження (а/с 9). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. За наслідками судового розгляду даного спору встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, бажання щодо\~відновлення шлюбних\~стосунків з\~ відповідачем\~не виявляє,\~ наданий\~судом \~ строк\~ для\~ примирення\~ тривалістю\~ два\~місяці \~не мав\~позитивного \~результату \~та \~позивач \~продовжує наполягати\~на \~розірванні \~шлюбу,\~ перебуває за кордом, зокрема і на момент розгляду справи також знаходиться за межами України, з моменту пред`явлення позову до суду та станом на час розгляду справи судом минуло більш ніж чотири місяці та за цей період сторони не примирились між собою, а тому, враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що сторони не підтримують між собою шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, їх сім`я остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності\~до ст.\~113\~Сімейного кодексу\~України особа,\~яка змінила\~своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, сторони не змінювали прізвище після реєстрації, у зв`язку з чим відсутні підстави вирішення питання про зміну прізвища будь-кого із сторін на дошлюбне. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved