Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.11.2021 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергій Анатолійович про визнання шлюбного договору недійсним передано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2022 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 17.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 17.04.2010 він з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який 20.03.2019 за рішенням суду було розірвано. У шлюбі, 10.12.2012 в порядку спадкування, він набув у особисту приватну власність квартиру [ADDRESS] . Оскільки дана квартира мала маленьку житлову площу та не створювала достатньо комфортним умов для проживання, з метою придбання трикімнатної квартири, яку він планував придбати за кошти від продажу власної квартири, 11.01.2013 відповідачем з обслуговуючим кооперативом «Віконт» було укладено договір №11 про пайову участь. При цьому, відповідач вмовила його, щоб даний договір було укладено нею особисто, на що він погодився, не розуміючи правових наслідків та дійсних намірів дружини. Вказує, що за умовами вказаного договору, на рахунок Кооперативу до 21.01.2013 необхідно було внести вступний внесок у розмірі 30407,00 грн, а залишкову частину паю в розмірі 577724,04 грн необхідно було сплатити до 14.02.2013. Оскільки особистих заощаджень подружжя для внесення вступного внеску не мало, а на його власну квартиру поки не було реального покупця, тому10000,00 доларів США на придбання нової трикімнатної квартири особисто йому подарувала його матір, про що ним 15.01.2013 власноруч було написано відповідну розписку про отримання коштів та частина з отриманих у дар коштів в сумі 30407,00 грн була сплачена як вступний внесок до Кооперативу. Крім того, оскільки у них з відповідачем не було суми для сплати основної частини пайового внеску, 04.02.2013 між Кооперативом та відповідачем було підписано додаток до основного договору відповідно до якого залишкову частину пайового внеску в розмірі 577724,04 грн необхідно було сплатити до 21.02.2013 на рахунок Кооперативу. В подальшому, 21.02.2013 він продав отриману у спадок квартиру за 567700,00 грн та оскільки він не мав рахунку в банку, відповідач вмовила його покласти отримані від продажу власної квартири кошти на її рахунок в Піреус банку та того ж дня, на його вимогу, для виконання умов договору про пайову участь, [PERSON] зі свого рахунку здійснила основну оплату у Кооператив в розмірі 577224,00 грн. Таким чином, позивач вказував, що на придбання трикімнатної квартири він сплатив особисті грошові кошти, якібули отримані у дар від його матері та від продажу власної квартири. При цьому, позивач зауважив, що у жовтні 2018 року стосунки з відповідачем зіпсувалися та вона поставила йому ультиматум про те, що вона не буде з ним розлучатися за умови укладення шлюбного договору, за яким придбана трикімнатна квартира по [ADDRESS] залишається за нею. Більш того, 22.10.2018 відповідач, не повідомляючи його про свій намір розлучитися, подала до Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву про розірвання шлюбу. Тому, маючи намір зберегти сім`ю, та,розуміючи, що в такому разі його право на житло не буде порушено, не усвідомлюючи правових наслідків, на вимогу відповідача 06.11.2018він уклав з нею шлюбний договір. Позивач вказує на те, що за умовами п. 2.1.2 шлюбного договору дружині із майна та майнових прав, що набуто нею до шлюбу та після вступу в шлюб подружжям, належним чином зареєстроване за нею, буде належати їй на праві особистої приватної власності. Отже, даним шлюбним договором він закріпив за відповідачем право особистої власності на трикімнатну квартиру, яку фактично придбав за власні кошти, при тому, що іншого житла не мав. При цьому, позивач стверджує, що відповідач ввела його в оману щодо дійсних своїх намірів розлучитися з ним та заволодіти його квартирою та будучи обізнаним про дійсні наміри відповідача він би не погодився укладати шлюбний договір, так як він порушує його законні права та інтереси і ставив його у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Тобто, він який фактично за власні кошти придбав спірну трикімнатну квартиру та не мав іншого житла, через обман та шантаж [PERSON] наразі позбавлений гарантованих прав на житло. Позивач вважає, що під час укладення шлюбного договору були порушені його імперативні права щодо права на особисту власність тач. 4,5 ст. 93 СК України щодо його становлення у надзвичайно невигідне матеріальне становище та щодо недопустимості передачі у власність одному з подружжя нерухомого майна та іншого майна, право на яке підлягає державній реєстрації. Крім цього, п. 3.1 шлюбного договору суперечить приписам ч. 3 ст. 93 СК України. В той же час, визнання недійсним шлюбного договору повертає подружжя до попереднього стану, який існував до його укладення. 17.10.2022, засобами поштового зв`язку, від представника відповідача надійшов відзив на позову заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні. Зокрема, зазначила, що 21.02.2013 відповідачем особисто через касу відділення банку здійснено поповнення поточного рахунку [PERSON] у розмірі 578 224,00 грн при цьому, внесені на поточний рахунок грошові кошти були особистими заощадженнями [PERSON]. Того ж дня, у зв`язку з визначеним у додатку №1 до договору №011 від 11.01.2013 строком сплати іншої частини пайового внеску, [PERSON] здійснено перерахування грошових коштів зі свого поточного рахунку на рахунок обслуговуючого кооперативу ОК «Віконт» у розмірі 577724,00 грн. Одночасно, відповідачем згідно з додатком №2 від 19.07.2013 до договору №011 від 11.01.2013 оплачувались додаткові квадратні метри до майбутньої квартири, оплату яких було здійснено шляхом внесення [PERSON] грошових коштів на особистий рахунок через касу банку з подальшим перерахуванням на рахунок ОК «Віконт», в якості частини пайового внеску. За таких обставин, саме, відповідачем здійснено остаточні розрахунки з ОК «Віконт», виконано у повному обсязі зобов`язання, передбачені договором №011 від 11.01.2013 року та додатковими угодами до нього. Також, зазначила, що згідно Договору №011 про пайову участь в ОК «Віконт» та розподілення персоніфікованого пайового сертифікату з додатками № 1, 2, укладеного 11.01.2013 між ОК «Віконт» та [PERSON] , як асоційованим членом ОК «Віконт» та отриманим свідоцтвом №11-01-13 від 11.01.2013, право власності на квартиру по [ADDRESS] було зареєстровано за відповідачем. Зазначена квартира придбавалась задля забезпечення дітей відповідача належними та комфортними житловими умовами, враховуючи той факт, що старша донька відповідача є дитиною від першого шлюбу та не є спільною донькою сторін. Сторони від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . При цьому, зареєстрованими у квартирі особами були відповідач та дві її доньки в той час як, позивач не мав зареєстрованого місця проживання/перебування у зазначеній квартирі. При цьому,наголосила, що позивачем жодних грошових коштів на придбання квартири чи виконання договору №011 від 11.01.2013 про пайову участь чи додатків до нього відповідачу не надавалося. Крім того, відповідачем не здійснювалося жодних умовлянь та примушень позивача на вчинення чи не вчинення будь-яких дій, зокрема, на укладення шлюбного договору. При цьому, грошові кошти, отримані позивачем від реалізації належної йому на праві власності квартири [ADDRESS] використовувалися останнім на власний розсуд, так як отримані були від продажу спадкового майна та були його особистими коштами. Крім того, звернула увагу на те, що посилання позивача на відсутність іншого житла не відповідають дійсності, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] , яка набута останнім за договором купівлі-продажу майнових прав №403046 від 06.12.2019, укладеним з ТОВ «Ризон-ЛТД». Вказану квартиру було набуто за договором купівлі-продажу майнових прав №403046 від 16.12.2019, укладеним [PERSON] , при цьому, було здійснено і сплату особистих грошових коштів за інвестиційним договором. При цьому зауважила, що відповідачем було прийнято відповідне рішення про укладення вищезазначеного договору з ТОВ «Ризон-ЛТД» на придбання квартири у м. Ірпені Київської області задля забезпечення житлом спільної малолітньої доньки позивача та відповідача, [PERSON] [INFO] шляхом реєстрації права власності на майно у майбутньому зо останньою. Однак, жодних дій спрямованих на виконання означених домовленостей позивачем здійснено не було, натомість позивачем висловлювалися погрози щодо відібрання всього належного відповідачу майна. З урахуванням вищевикладеного, сторона відповідача вважає, що відсутні будь-які підстави для визнання, укладеного між позивачем та відповідачем шлюбного договору недійсним. В судовому засіданні, яке відбулося 04.10.2023представник позивача позов підтримав, просив задовольнити, з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа в судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,з 17.04.2010 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.03.2019 у цивільній справі №761/40319/18 було розірвано. За Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.07.2020 № 215279133, 10.12.2012 позивач в порядку спадкування, набув у особисту приватну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Крім того, судом встановлено, що 11.01.2013 між Обслуговуючим кооперативом «Віконт» та асоційованим членом Обслуговуючого кооперативу «Віконт» [PERSON] укладено договір №011 про пайову участь в ОК «Віконт» тарозподілення персоніфікованого пайового сертифіката, згідно п. ІІ якого ОК «Віконт» та [PERSON] здійснили розподіл паю при спільному будівництві малоповерхового кооперативного житлового будинку, який будувався на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:91:097:0051 за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва № 11-01-13 від 11.01.2013 про виділення персоніфікованого паю відповідачу, виданого на підставі протоколу № 15/1 загальних зборів членів будівельно-обслуговуючого кооперативу «Віконт» від 11.01.2013 майном, визначеним персоніфікованим паєм є трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 79,64 кв.м. За умовами п. ІІ «Розділ паю» даного договору на момент підписання договору асоційований член вносить на розрахунковий рахунок Кооперативу вступний внесок у розмірі 30407,00 грн до 21.01.2013. Залишкову частину пайового внеску в розмірі 95% асоційований член вносить до 14.02.2013 в розмірі 577724,04 грн. 04.02.2013 Додатком №1 до п. ІІ «Розділ паю» вказаного договору внесено зміни та встановлено, що іншу частину пайового внеску в розмірі 95 % «Асоційований член» оплачує до 21.02.2013 на розрахунковий рахунок Кооперативу. На виконання умов, визначених Додатком №1,21.02.2013 відповідачем,через касу відділення банку, здійснено зі свого поточного рахунку оплату пайового внеску на розрахунковий рахунок ОК «Віконт» у розмірі 577724,00 грн, що підтвердженобанківською випискоюАТ «Піреус Банк МКБ» по особовим рахункам [PERSON] з 01.01.2012 по 31.12.2013. Як вбачається з договору-купівлі продажу від 21.02.2013, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Льовушкіною С.А., реєстровий номер 350, квартиру [ADDRESS] позивачем було продано покупцю [PERSON] за ціною 567700,00 грн. Крім того, як свідчать матеріали справи, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, 06.11.2018 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., зареєстровано в реєстрі за №1631. Зокрема, за п. 1.1 шлюбного договору шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям та визначаються майнові права та обов`язки подружжя. Пунктом 2.1 шлюбного договору передбачається, що подружжя визначає на майбутнє наступний правових режим майна, набутого до вступу в шлюб та до моменту укладання цього шлюбного договору: Чоловікові із майна та майнових прав, що набуто ним до шлюбу та після вступу в шлюб подружжям, належним чином зареєстрованого на його ім`я, буде належати йому на праві особистої приватної власності (п. 2.1.1 шлюбного договору). Дружині із майна та майнових прав, що набуто нею до шлюбу та після вступу в шлюб подружжям, належним чином зареєстрованого за нею, буде належати їй на праві особистої приватної власності (п. 2.1.2 шлюбного договору). Відповідно до ч.ч. 1, 9 ст. 7 СК Українисімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, та відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст.ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Принцип свободи договорувідповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України є визначальнимта полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договорута обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у ст. 103 СК України. Виходячи зі змісту ст.ст. 9, 103 СК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог:1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 92 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Частиною 1 ст. 93 СК України передбачено, що шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. За ч.ч. 4, 5 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Тобто, ч.ч. 4, 5 ст. 93 СК України закріплено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у ч. 4 ст. 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України. Норма ст. 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Так, позивачем у позовній заяві зазначається, що шлюбний договір порушує його законні права та інтереси, ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, через відмову останнього від всіх належних йому прав на особисте майно, а також про те, що відповідачем було здійснено примушування позивача до укладення вкрай невигідного правочину. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частиною 1 ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз`яснено у п.п. 20, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях особи, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. З огляду на викладене вище, зміст оскаржуваного шлюбного договору не суперечить вимогам закону. В той же час, позивачем, в порушення положень ст.ст. 10, 81 ЦПК України не доведено жодними доказами укладення цього правочину під впливом обману з боку відповідача чи перебування в момент його укладення під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. При цьому, доводи позивача щодо його перебування в надзвичайно невигідному матеріальному становищі не заслуговують на увагу, адже,він не зазначив, в чому саме полягають надзвичайно невигідні для нього умови шлюбного договору, а також, не довів, яким чином зазначений договір порушує його права. Крім того, за укладеним між сторонами шлюбним договором право власності на майно не передавалось, а лише визначався правовий режим майна,яке набуте в період шлюбу та до укладення шлюбу між сторонами як то визначено пунктом 2.1 шлюбного договору. При цьому, шлюбний договір не суперечить ст. 93 СК України, перехід права власності на нерухоме майно від одного власника до іншого, яке підлягає державній реєстрації, не відбувався. Умови шлюбного договору містять взаємні права та обов`язки сторін. При його укладенні сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії,в тому числі з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру уявного, удаваного тощо. Критерієм правозгідності (правомірності) шлюбного договору є, відсутність суперечностей між його змістом та вимогами закону, тобто. відповідність договору імперативним нормам, а також, дотримання моральних засад суспільства. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 30.01.2018 у справі №756/7489/15-ц та у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 04.04.2018 у справі №752/22220/16-ц. Крім того, позивач у позовній заяві зазначив, що шлюбним договором він закріпив за відповідачем право особистої власності на трикімнатну квартиру, яку фактично придбав за власні кошти, при тому, що іншого житла не мав. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 07.09.2021 позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Отже, посилання позивача на відсутність іншого житла не відповідають дійсності. Крім того, слід звернути увагу, що відповідно до положень ст. 100 СК України шлюбний договір може бути змінено подружжям. Угода про зміну шлюбного договору нотаріально посвідчується. На вимогу одного з подружжя шлюбний договір за рішенням суду може бути змінений, якщо цього вимагають його інтереси, інтереси дітей, а також непрацездатних повнолітніх дочки, сина, що мають істотне значення. Згідно ст. 101 СК України подружжя має право відмовитися від шлюбного договору. У такому разі, за вибором подружжя, права та обов`язки, встановлені шлюбним договором, припиняються з моменту його укладення або в день подання нотаріусу заяви про відмову від нього. За ст. 102 СК України на вимогу одного з подружжя шлюбний договір може бути розірваний за рішенням суду з підстав, що мають істотне значення, зокрема в разі неможливості його виконання. Правом, встановленим закономпозивач не скористався, а одразу звернувся з вимогою про визнання шлюбного договору недійсним. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Також, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Таким чином, з огляду на викладене вище, враховуючи норми діючого законодавства та надані сторонами докази, проаналізувавши встановлені обставини у справі, оцінивши надані в силу положень ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що жодних належних, достатніх та достовірних доказів, які б доводили викладені у позовній заяві твердження позивача, до позовної заяви не долучено та суду не надано, отже, твердження позивача ґрунтуються на припущеннях, відтак, не можуть бути прийняті судом як докази на підтвердження дійсних обставин справи, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог, відтак, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed