Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що 15.11.2019 року надав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 70000,00 гривень, про що було складено розписку відповідного змісту. Згідно розписки про отримання грошових коштів, одержану суму 70000 гривень, відповідач зобов`язався повернути до 01.12.2019 року. У зазначений строк відповідач борг не повернув, чим порушив свої договірні зобов`язання за договором позики. Станом на сьогоднішній день відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язання, чим порушує його права, тому він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виходячи із положень статей 1046, 1049 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передачі грошей. Позиція щодо стягнення грошових коштів обґрунтовується позицією Верховного Суду, який в своїй Постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц прийшов до наступних висновків, а саме: «Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику». Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки. Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Враховуючи, що сторонами не було погоджено розмір пені її розрахунок необхідно проводити на рівні, що не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності про неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначених норм закону боржник окрім безпосередньо основної суми боргу повинен сплатити пеню в розмірі 60519,17 гривень, 3% річних в розмірі 7140,00 гривень та інфляційні втрати в розмірі 34524.32 гривень. Всього сума до стягнення складає 60519,17 гривень (пеня) +7140,00 гривень (3% річних) + 34524.32 гривень (інфляційні витрати) + 70000,00 гривень (основного боргу) = 172183,49 гривень. Просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі: 70000,00 гривень основного боргу за борговою розпискою від 15.11.2019; пеню в розмірі 60519,17 гривень; 3 % річних в розмірі 7140,00 гривень, інфляційні втрати в розмірі 34524,32 гривень, а всього на загальну суму 172183,49 гривень 49 копійок. Одночасно просить стягнути з відповідача понесені судові витрати по справі. 17.07.2023 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових та електронних доказів щодо заперечення проти позову. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком отримана відповідачем 24.07.2023 року. 29.08.2023 року адвокат Бугайов Дмитро Миколайович, який представляє інтереси [PERSON] , подав відзив на позов у якому зазначив, що позовні вимоги останнім визнаються частково, оскільки частину грошей в розмірі 3000 гривень позивачу було повернуто, на підтвердження чого наявні платіжні квитанції про переказ коштів. Отже, залишилось 67000,00 гривень основного боргу, та відповідно до проведеного ним розрахунку 3% річних із основної суми боргу становлять 4493,59 гривень, збитки від інфляції 11524,00 гривень, а всього у сукупності визнає борг по борговій розписці від 15.11.2019 року в загальній сумі 83017,59 гривень. У задоволенні вимог про стягнення з [PERSON] та користь [PERSON] пені в розмірі 60519,17 гривень та решти вимог просив відмовити. Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню пропорційно задоволеним вимогам. У встановлений строк позивач відповіді на відзив не подав. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що [PERSON] 15.11.2019 року надав позивачу розписку про отримання в борг 70000 гривень, які зобов`язався повернути до 01.12.2019 року. У вказаний в розписці строк [PERSON] отриману позику не повернув. Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно частин першої та третьої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Укладений між сторонами договір відповідає формі договору позики, передбаченої вказаною нормою закону. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Факт укладання договору позики, дійсність його умов, передача коштів та не виконання зобов`язання у визначений строк, відповідачем не оспорюється. \~ \~ \~ \~Зі справи слідує, що предметом договору позики є грошові кошти в національній валюті в розмірі 70000 гривень. Умовами укладеного сторонами договору не обумовлено сплати процентів, неустойки (пені), штрафу. Разом з тим, позивач за вказаним договором просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 60519, 17 гривень, 3% річних в розмірі 7140 гривень, інфляційні втрати в розмірі 34524, 32 гривень. Вимоги в частині стягнення пені задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Так, згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. \~ \~ \~ \~Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.ч.1, 2 ст.551 ЦК України). Отже, розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Як зазначалось вище, у договорі, який є підставою позовних вимог, сторони не встановили розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, тому відсутні підстави для стягнення даного виду коштів. \~ \~ \~ \~Стаття 536 ЦК України передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням наведеної норми закону вимоги щодо стягнення 3%річних та інфляційних втрат є обґрунтованими. Разом з тим, розмір 3% річних та інфляційних втрат, розрахований позивачем, відповідачем оспорено, як такий, що розрахований на розмір позики в сумі 70000 гривень, без урахування сплаченої в рахунок погашення боргу суми в розмірі 3000 гривень. На підтвердження таких доводів відповідачем надано квитанції, з яких слідує про перерахування на рахунок позивача двома платежами коштів у розмірах 1997 гривень та 1000 гривень. Даний факт позивачем не спростовано, у зв`язку з чим розмір заявленої останнім позики підлягає зменшенню на вказану суму. Відповідно зменшенню підлягає розрахований позивачем розмір 3% річних та інфляційних втрат. \~ \~ \~ \~У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглянувши справу в межах заявлених вимог, з урахуванням поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст.141 ЦПК України. Так, відповідно до ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати. \~ \~ \~ \~Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. \~ \~ \~ \~До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. \~ \~ \~ \~Як передбачено ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадку надання правничої допомоги за рахунок держави. \~ \~ \~ \~Розмір судових витрат встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо), які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст.141 ЦПК України). На підтвердження понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви подано квитанцію на суму 1721,83 гривень. З квитанції до прибуткового касового ордера від 26.04.2023 року слідує, що позивачем понесені витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 4000 гривень.

Outcome: partial