Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив стягнути з останнього на свою користь середньоденний заробіток 170000 грн за затримку розрахунку при звільненні за період з 21 жовтня 2020 року по 31 травня 2023 року. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 20 вересня 2007 року по 15 грудня 2012 року, з 19 вересня 2013 року по 31 жовтня 2014 року, з 26 лютого 2018 року по 21 жовтня 2020 року. Був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Судовим наказом №235/309/21 Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2021 року було стягнуто з ТОВ «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ» на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 168836,87 грн. Грошові кошти, належні позивачу, було стягнуто виконавцем в примусовому порядку 31 травня 2023 року. Вважає, що за затримання розрахунку при звільненні відповідач повинен сплатити середній заробіток з урахуванням свідомої протиправної поведінки відповідача. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 13 липня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача Руденко А.А. зазначив, що в день звільнення 21 жовтня 2020 року позивач не працював, з вимогою про проведення розрахунку при звільненні позивач до відповідача не звертався, а тому, враховуючи положення ч.1 ст.116 КЗпП України, виплата нарахованих сум повинна бути проведена не пізніше наступного дня після пред`явлення ним вимоги про розрахунок. Про вимогу про розрахунок з позивачем відповідачу стало відомо 21 січня 2021 року, коли судом було видано судовий наказ щодо стягнення заборгованості по заробітній платі на користь позивача. Враховуючи викладене, просив відмовити позивачу в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. У відповіді на відзив, яка надійшла на адресу суду 13 липня 2023 року, представник позивача [PERSON] вказує, що відповідач зазначив, що у день звільнення позивач не працював та на доказ цього надав записку про надання відпустки. Вважає, що записка про надання відпустки не є належним доказом того, що у день звільнення позивач перебував у відпустці за своєю волею, та не підтверджує факту того, що в день звільнення не працював. Крім того, ця обставина, а саме чи працював позивач у день звільнення або не працював, не має жодного значення для правильного вирішення справи, адже обов`язок сплатити позивачу заробітну плату виник у відповідача в день винесення наказу - тобто 21 січня 2021 року. До 01 липня 2022 року підлягає стягненню середній заробіток повністю, а після внесення змін до ст.117 КЗпП України такий середній заробіток обмежений шестимісячним строком. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач у період з 20 вересня 2007 року по 15 грудня 2012 року, з 19 вересня 2013 року по 31 жовтня 2014 року, та з 26 лютого 2018 року по 21 жовтня 2020 року працював у ТОВ «Краснолиманське». 21 жовтня 2020 року позивача звільнено згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.9 зворотна сторона-12). 21 січня 2021 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області видано судовий наказ по справі №235/309/21 (номер провадження 2-н/235/16/21), яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», адреса: Донецька область, м. Покровськ м. Родинське, ДП «ВК «Краснолиманська», ЄДРПОУ 32281519, на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 168836 (сто шістдесят вісім тисяч вісімсот тридцять шість) гривень 87 копійок (а.с.20). Відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ» від 11 липня 2023 року №184, позивач [PERSON] працював на підприємстві з 26 лютого 2018 року по 21 жовтня 2020 року гірником очисного забою дільниці видобутку вугілля №10-1 та його середньоденний заробіток на дату звільнення складає 1211,48 грн (а.с.26). 05 березня 2021 року головним державним виконавцем Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Клещевніковим М.І. розглянуто заяву про примусове виконання та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП [NUMBER] з виконання судового наказу №235/309/21, виданого 26 лютого 2021 року (а.с.8 зворотна сторона). Станом на час розгляду справи виконавче провадження ВП [NUMBER] завершено, позивачем у позовній заяві визнано, що належні позивачу грошові кошти було стягнуто виконавцем в примусовому порядку 31 травня 2023 року (а.с.32). Вирішуючи позовні вимоги судом враховується наступне. Згідно статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Законом України від 01 липня 2022 року N 2352-IX, що набрав чинності 19 липня 2022 року, стаття 117 КЗпП викладена в іншій редакції. За правилами статті 117 КЗпП України (в редакції Закону N 2352-IX від 01 липня 2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Позивач просить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 21 жовтня 2020 року по 31 травня 2023 року. Однак судом враховується, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 22 жовтня 2020 року, оскільки позивача було звільнено 21 жовтня 2020 року. Таким чином, за період з 22 жовтня 2020 року до набрання Законом України від 01 липня 2022 року N 2352-IX чинності 19 липня 2022 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції Закону України № 3248-IV від 20 грудня 2005 року, а з 19 липня 2022 року - в редакції Закону України від 01 липня 2022 року N 2352-IX. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до довідки відповідача, становить 1211,48 грн (а.с.26). Враховуючи наведене, суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 22 жовтня 2020 року і по 19 січня 2023 року. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 22 жовтня 2020 року по 19 січня 2023 року складає: 571 день х 1211,48 грн = 691 755,08 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у межах пред`явлених позовних вимог у сумі 170000 грн, що також відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц. Вирішуючи позовні вимоги судом також враховується та обставина, що відповідач був обізнаний про наявність заборгованості із заробітної плати перед позивачем та про наявність судового наказу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2021 року. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Викладені у відзиві на позовну заяву твердження представника відповідача про те, що в день звільнення позивач не працював та з вимогою про проведення розрахунку при звільненні позивач до відповідача не звертався судом до уваги не приймаються, оскільки частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Відповідачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що підприємство письмово повідомляло позивача про нараховані суми, належні йому при звільненні. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Предметом позову в даній справі є майнова вимога (стягнення середньоденного заробітку за затримку розрахунку при звільненні). Відповідно до частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку. З урахуванням заявленої ціни позову в розмірі 170000 грн, судовий збір за подання даної позовної заяви становить 1700 грн (170000*0,01). При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір»). Так, враховуючи, що позовна заява подана до суду в електронній формі, судовий збір за подання даної позовної заяви становить 1 360 грн (1700*0,8). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1360 грн. Щодо решти суми сплаченого судового збору судом враховуються вимоги статті 7 Закону України «Про судовий збір». Так пунктом першим частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Отже, решта суми сплаченого судового збору поверненню судом позивачу не підлягає, оскільки на час розгляду справи у суду відсутнє відповідне клопотання позивача про повернення судового збору у зв`язку з внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Також судом враховується, що у позивача відсутні перешкоди для звернення до суду з відповідним клопотанням про повернення судового збору пізніше.

Outcome: approved