Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

позивач звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог: Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», про зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтувала тим, що є власником квартира [ADDRESS] . У квартирі [ADDRESS] , яка на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] , та є сусідньою до квартири позивача, розташований хостел «Enotov's» призначений для тимчасового проживання осіб. Зважаючи на те, що житловий будинок знаходиться в самому центрі столиці України, чимало туристів різних національностей віддають перевагу у тимчасовому розміщенні саме в Хостелі . Зазначене має наслідком постійне перебування в житловому будинку сторонніх осіб у чималій кількості, що не лише створює незручності для мешканців будинку, а й значною мірою наражає їх на небезпеку. Неконтрольований потік людей змушує Позивача побоюватись за своє життя та здоров`я, схоронність цінних речей, тощо у зв`язку з потенційно небезпечною поведінкою таких людей. Короткострокове перебування осіб в Хостелі не створює для них будь-яких ані моральних, ані нормативних зобов`язань щодо мешканців житлового будинку, а відтак їхня поведінка може бути суспільно неприйнятною та непередбаченою. Разом з тим, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутня будь-яка інформація про Хостел , що дає підстави припускати щодо здійснення його діяльності в порядку, який суперечить законодавству. Відтак, Позивач вважає за необхідне заявити про наявний у неї законний інтерес щодо дотримання Відповідачем встановленого обов`язку використання приміщення за призначенням та у правомірний спосіб. Враховуючи наведені обставини, які полягають у незаконному провадженні діяльності Хостелу, які протягом тривалого часу щоденно наражають Позивача на небезпеку, а тому позивач просить суд зобов`язати Відповідача припинити використання квартири не за призначенням. Також позивач вказала, що вищевказаною незаконною діяльністю Хостелу їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінила у 100 000,00 грн, оскільки вона перебуває у постійному стресі у зв`язку з щоденним перебуванням чималої кількості невідомих осіб у житловому будинку. Через надмірний рівень шуму він не може нормально спати, що в подальшому має своє негативне відображення у спілкуванні з оточуючими, зокрема членами сім`ї, друзями, товаришами тощо. Постійне побоювання щодо схоронності власного цінного майна обмежує Позивача у вільному пересуванні поза межами квартири, адже останній позбавлений впевненості щодо добропорядності «тимчасових» мешканців Хостелу. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.04.2022 відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. Своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06.10.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Представник позивача у ході розгляду справи підтримав позовні вимоги, просить задовольнити з викладених у позові підстав. Третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» подало до суду клопотання про розгляд справи без участі його представника. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Третя особа - Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання явку свого представника не забезпечила, причини неявки суду не повідомила. Будь - яких заяв, клопотань до суду від третьої особи не надходило. Відповідач, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Будь - яких заяв, клопотань до суду від відповідача не надходило. З урахуванням зазначеного суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 12 ч. 1 ст. 15 та ст. 154 ЖК УPCP передбачено, що виконавчі органи міських рад здійснюють контроль за утриманням будинків і квартир, що належать громадянам. Наказом Управління туризму та промоцій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03.09.2019 № 37 затверджено склад робочої групи з оперативного вирішення проблемних питань існування на території міста Києва «хостелів». У житловому будинку за адресою: [ADDRESS] окрім приміщень, призначених для постійного проживання осіб, у квартирі [ADDRESS] , що є сусідньою до квартири Позивача [ADDRESS] , розташований хостел, призначений для тимчасового проживання осіб. Позивачу належить квартира [ADDRESS] , на праві приватної власності. Власником квартири [ADDRESS] , є [PERSON] . У відповіді №158АЗ/125/12/01-2021 від 25.05.2021 року наданій на адвокатський запит Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції у м. Києві повідомило, що відповідно до інформації у базі даних Інформаційного порталу Національної поліції України зафіксовано 17 звернень на гарячу лінію «102», переважна більшість яких стосується правопорушень, вчинених саме мешканнями Хостелу за адресою: [ADDRESS] . 23 березня 2021 року представниками Управління житлово -комунального господарства Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського районну м. Києва» та житлово - експлуатаційної дільниці 105, у присутності дільничого офіцера Голосіївського РУ ТУ Національної поліції України, проведено обстеження квартири [ADDRESS] житлового будинку На звернення від 22 березня 2021 року отримано від Голосіївської районної в місті Києві державної, адміністрації листа Вих. №100-К0-4420-720 від 07.04.2021, у якому зазначено, що за результатами проведеної інспекції, встановлено, що Хостел працював без дозвільних документів з порушенням чинного законодавства України, зокрема ст. 19 Закону України «Про туризм», яка передбачає заборону надавати послуги з розміщення без наявності свідоцтва про встановлення відповідної категорії. Хостел розміщено в 3-х кімнатній квартирі, вхід до Хостелу здійснюється через під`їзд № 1 будинку. Також встановлено, що в Хостелі на момент обстеження фактично проживало 15 осіб, а сам Хостел був розрахований на 18 осіб. Після візуального огляду мереж, встановлено, що у квартирі, де розташований Хостел , відсутні лічильники газу та гарячого/холодного водопостачання. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України та ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Статтею 382 ЦК України передбачено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Статтею 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. У відповідності до п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, власники квартири зобов`язані використовувати приміщення житлового будинку за призначенням. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» до обов`язків співвласників належить, зокрема, додержуватися вимог правил утримання багатоквартирного будинку і прибудинкової території, правил пожежної безпеки, санітарних норм, додержуватися чистоти в місцях загального користування і тиші згідно з вимогами законодавства. З вищенаведених норм законодавства чітко вбачається, що власники повинні використовувати свою власність за призначенням та такими способами, які б не порушували права інших осіб, зокрема співвласників квартири і житлового будинку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про туризм» готель - підприємство будь-якої організаційно-правової форми та форми власності, що складається з шести і більше номерів та надає готельні послуги з тимчасового проживання з обов`язковим обслуговуванням. Також законом визначено поняття «аналогічні засоби розміщення» (це також підприємства, що складаються з номерів.) Згідно з Державних будівельних норм В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення.», затверджених наказом Міністерства розвитку громад та територій від 26.03.2019 № 87, допускається розміщення нежитлових приміщень, які використовуються для здійснення господарської діяльності, у першому, другому і цокольному поверхах житлових будинків. Крім того, на верхньому житловому поверсі (у тому числі мансардному) допускається розміщення творчих майстерень художників та архітекторів. При цьому статтею 8 ЖК УРСР передбачено, що у виняткових випадках може здійснюватися переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі за рішенням виконавчих органів міських та обласних рад. Тобто, для здійснення господарської діяльності можуть використовуватися лише нежитлові приміщення. У пункті 3.3. ДБН В 2.2-20:2008 «Будинки і споруди. Готелі» визначено, що готель - це один із засобів розміщення, який визначається згідно з вимогами ДСТУ 4527-2006 «Послуги туристичні. Засоби розміщення. Терміни та визначення», тут: будинок або комплекс приміщень для тимчасового розміщення (проживання). Наявність житлової та приймально-вестибюльної груп приміщень є обов`язковою. Склад додаткових приміщень, що підвищують комфорт готелю, не нормується і приймається згідно із завданням на проектування або за проектом. Житлова частина будинків готелів (номерний фонд) повинна бути функціонально і планувальне відокремленою. У випадку розташування приміщень готелів у складі багатофункціональних будинків, а також у випадках блокування приміщень готелів з іншими підприємствами та установами готелі повинні бути планувальне відокремлені, ізольовані та забезпечені самостійними входами і комунікаціями (вертикальними і горизонтальними). Відповідно до розділу колективні засоби розміщення пункту 5.31. ДСТУ 4527-2006, хостел - це молодіжний готель, у якому номери, розташовані зазвичай за коридорною або блочною системою, і має умови для самостійного готування їжі та санітарно-технічні зручності на поверсі або у блоці; може організовувати харчування у закладі ресторанного господарства. Отже, терміни «готель» та «хостел» не можна ототожнити з термінами «квартира» та «нежитлове приміщення». Хостел є готелем і повинен забезпечуватися самостійним входом і комунікаціями. Слід зазначити, що пункт 2.50 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення» містить вичерпний перелік приміщень, які допускаються розміщуватись у першому, другому і цокольному поверхах житлових будинків. Такого приміщення як готель та/або хостел вказаний перелік не містить. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про туризм» забороняється надавати послуги з розміщення без наявності свідоцтва про встановлення відповідної категорії. Тобто готелю обов`язково повинна бути присвоєна категорія, на що було звернено увагу в листі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 22.11.2013 № 1462-07/06. Готель повинен мати внутрішні правила проживання в готелі; книгу відгуків і пропозицій; журнал реєстрації вступного інструктажу працівників з питань охорони праці та журнал реєстрації інструктажів з питань охорони праці (п. 1.12, 1.13 Правил користування готелями й аналогічними засобами розміщення та надання готельних послуг, затверджених наказом Державної туристичної адміністрації України від 16.03.2004 № 19. Матеріально-технічне оснащення та мінімальний перелік послуг, що надаються готелем, повинні відповідати вимогам, установленим стандартами та іншими нормативно-правовими документами для категорії одна «зірка» (пункт 1.11 Правил № 19). Вимоги до матеріального оснащення готелів залежать від категорії готелю та наведені в: ДСТУ 4269:2003 «Послуги туристичні. Класифікація готелів», затвердженому наказом Держспоживстандарту України від 23.12.2003 № 225;ДСТУ 4268:2003 «Послуги туристичні. Засоби розміщування», затвердженому наказом Держспоживстандарту України від 23.12.2003 № 225. У пункті 4.4 ДСТУ 4268:2003 «Послуги туристичні. Засоби розміщування» визначені вимоги до готелів усіх категорій, зокрема у підпункті 4.4.1 готель повинен мати зручні під`їзні шляхи з необхідними дорожніми знаками, упорядковану і освітлену прилеглу територію, майданчик з твердим покривом для короткочасного паркування і маневрування, за наявності окремого входу в ресторан - вивіску з його назвою. Готель, що займає частину будинку, повинен мати окремий вхід. У готелі потрібно створити умови, щоб убезпечити життя, здоров`я туристів, зберегти їхнє майно та захистити навколишнє середовище згідно з ДСТУ 4268:2003. Готелі мають бути оснащені інженерними системами і устаткуванням, які забезпечують: постійне електропостачання; гаряче і холодне водопостачання (цілодобово); каналізацію; опалення, що забезпечує температуру в межах від 18 °С до 22 °С у житлових і громадських приміщеннях; вентиляцію (природну або примусову), яка забезпечує нормальну циркуляцію повітря і запобігає проникненню сторонніх запахів у номери і громадські приміщення; телефонний зв`язок; освітлення у номерах: природне (не менше одного вікна), штучне, забезпечене лампами розжарювання -100 лк; люмінесцентними лампами - 200 лк; у коридорах - цілодобове освітлення. Відповідно до п. 4.4 пп. 4.4.7. ДСТУ 4268:2003 «Послуги туристичні. Засоби розміщування» зазначено, що у готелі потрібно створювати всі необхідні умови для особистої гігієни, харчування і відпочинку персоналу. Приміщення для персоналу готелю повинні мати відповідне категорії готелю сучасне устаткування, зокрема санітарне. З аналізу положень вказаних норм випливає, що в багатоквартирних жилих будинках не можуть бути розміщені готелі, хостели або аналогічні засоби тимчасового проживання. Отже, терміни "готель" та "хостел" не можна ототожнити з термінами "квартира" та "нежитлове приміщення". Хостел є готелем і повинен забезпечуватися самостійним входом і комунікаціями. Враховуючи вищевикладене, квартира [ADDRESS] ., використовується не за цільовим призначенням, що суперечить вимогам цивільного та житлового законодавства і порушує права та інтереси інших мешканців даного будинку. Отже, функціонування даного "хостелу" є незаконним, оскільки цивільним законодавством України передбачено, що квартира у багатоквартирному будинку призначена для постійного проживання, у той час, як у спірній квартирі розташований "хостел", який спричиняє велику кількість незручностей та проблем для власників квартир у під`їзді. Згідно з ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватися гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані під ці цілі жилі будинки. Таким чином квартира [ADDRESS] . не може використовуватись в якості гуртожитку, готелю або хостелу. Тому суд вважає необхідним з метою захисту прав позивача зобов`язати відповідача припинити використовувати квартиру [ADDRESS] не за призначенням, а саме тимчасового проживання громадян, не пов`язаних родинними відносинами за плату, в якості хостелу. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в цій частині. Заборона використання спірної квартири в якості хостелу, на думку суду, є достатнім способом для забезпечення прав інших співвласників багатоквартирного будинку. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Під час визначення підстав для стягнення моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для ви рішення спору. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач обґрунтовує моральну шкоду характером та глибиною моральних страждань, вагомістю вимушених змін у житті позивача, тривалістю негативних наслідків, небезпекою для здоров`я позивача. Виходячи з положень ст. 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілої спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вказаний висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 638/8636/17-ц. Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі ст. 81 ЦПК України, є процесуальним обов`язком позивача. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, як недоведені та необґрунтовані. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial