Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

У травні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, мотивуючи тим, що 15.09.2019 року між сторонами укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким [PERSON] (далі - позивач) надав [PERSON] (далі - відповідач) для власної потреби грошові кошти в іноземній валюті в сумі 20 000 євро, а [PERSON] зобов`язався повернути позику до 15.10.2019 року. Підписанням розписки від 15.09.2019 року відповідач підтвердив отримання суми позики. В той же день відповідачем збільшено суму позики, про що надано додаткову розписку від 15.09.2019 року, згідно з якою [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 74 368 доларів США та 43 200 Євро, строком до 15.10.2019 року. У подальшому, 21.11.2019 року позивач надав у позику відповідачу кошти у розмірі 40 000 Євро та 50 000 доларів США для власних потреб, строком до 28.11.2019 року, отримання яких стверджується розпискою від 21.11.2019 року. 25.06.2020 року [PERSON] надав у позику [PERSON] кошти у розмірі 40 000 Євро та 41 000 доларів США, строком до 03.07.2020 року, отримання яких стверджується розпискою від 25.06.2020 року. Разом з цим, 09.04.2021 року позивач надав у позику відповідачу кошти у розмірі 2 250 Євро та 177 000 доларів США, строком до 09.05.2021 року, що стверджується борговою розпискою від 09.04.2021 року. 16.07.2021 року [PERSON] надав у позику [PERSON] кошти у розмірі 30 000 доларів США, строком до 19.07.2021 року, отримання яких стверджується відповідною розпискою від 16.07.2021 року. Таким чином загальний борг за всіма розписками становить суму у розмірі 145 450 Євро та 372 368 доларів США. Проте, свої зобов`язання щодо повернення суми позики відповідач не виконав. У зв`язку з цим, позивач звернувся з позовом до суду та просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за розписками у розмірі 145 450 Євро та 372 368 доларів США. Також позивач просив поновити строк звернення до суду з позовом з поважних причин, оскільки він призваний до лав Збройних Сил України та не мав змоги вчасно звернутися до суду за захистом своїх прав, у визначений законом строк. Ухвалою суду від 15.05.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 30 червня 2023 року (а.с. 44). 25.07.2023 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив (а.с. 57-60), відповідно до якого відповідач дійсно в період з 2019 по 2021 року взяв в борг у позивача кошти та зобов`язався повернути їх [PERSON] у строки встановлені відповідними борговими розписками, які були передані останньому. Разом з цим, протягом 2019-2021 років відповідач реалізовуючи надані позивачем кошти, отримуючи з них дохід, неодноразово повертав позивачу борг та відсотки за користування коштами. Після кожного такого повернення коштів, оригінал розписки, яка зберігалась у позивача, знищувалась у присутності відповідача, тому відповідач не може підтвердити, що кошти ним повертались. Разом з цим, відповідач зазначає, що як позику, так і відсотки від її реалізації, повертав позивачу, а сума, яка заявлена позивачем до стягнення, це залишок від позиченого. Проте, на даний час відповідач не може стверджувати, що заявлена позивачем сума до стягнення є достовірною, оскільки не має впевненості щодо оригінальності наданих позивачем розписок. Щодо клопотання позивача про поновлення строку позовної давності зазначила, що позивачем, окрім копії військового квитка, не надано інших доказів, які б підтверджували факт перебування позивача в ЗСУ. За результатами проведення підготовчого судового засідання ухвалою суду від 28.08.2023 року справу призначено до судового розгляду на 28.09.2023 року (а.с. 73). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Судом встановлено, що 15.09.2019 року між сторонами укладено договір позики, за яким [PERSON] надав [PERSON] для власної потреби, грошові кошти в іноземній валюті в сумі 20 000 євро, а [PERSON] зобов`язався повернути позику до 15.10.2019 року. Підписанням розписки від 15.09.2019 року відповідач підтвердив отримання суми позики (а.с. 28). У той же день відповідачем збільшено суму позики, про що надано додаткову розписку від 15.09.2019 року, згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 74 368 доларів США та 43 200 Євро, строком до 15.10.2019 року (а.с. 29). У подальшому, 21.11.2019 року позивач надав у позику відповідачу кошти у розмірі 40 000 Євро та 50 000 доларів США, для власних потреб, строком до 28.11.2019 року, отримання яких відповідачем стверджується розпискою від 21.11.2019 року (а.с.30). 25.06.2020 року [PERSON] надав у позику [PERSON] кошти у розмірі 40 000 Євро та 41 000 доларів США, строком до 03.07.2020 року, отримання яких стверджується розпискою від 25.06.2020 року (а.с. 31). Разом з цим, 09.04.2021 року позивач надав у позику відповідачу кошти у розмірі 2 250 Євро та 177 000 доларів США, строком до 09.05.2021 року, що стверджується борговою розпискою від 09.04.2021 року (а.с. 32). 16.07.2021 року [PERSON] надав у позику [PERSON] кошти у розмірі 30 000 доларів США, строком до 19.07.2021 року, отримання яких стверджується відповідною розпискою від 16.07.2021 року (а.с. 33). У строк, встановлений договорами позики, відповідач суму позики позивачу не повернув. Договори позики відповідач не оспорював, не визнавав їх недійсними чи удаваними правочинами, що має на меті приховати інший правочин. Разом з цим, відповідач не відмовляється від взятого на себе зобов`язання, проте вважає, що заявлена позивачем сума до стягнення за борговими розписками не відповідає дійсності. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно з ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк (стаття 610 ЦК України). За положеннями ст. 525, 526 ЦЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Також, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з правовим висновком Великої палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (14-446цс18), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, оскільки належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Оскільки відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань перед позивачем, грошові кошти за договорами позики в розмірі 145 450 Євро та 372 368 доларів США позивачу не повернув, то суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики у сумі 145 450 Євро та 372 368 доларів США, яка складається з: 20 000 Євро на підставі розписки від 15.09.2019 року; 74 368 доларів США та 43 200 Євро на підставі розписки від 15.09.2019 року; 40 000 Євро та 50 000 доларів США на підставі розписки від 21.11.2019 року; 40 000 Євро та 41 000 доларів США на підставі розписки від 25.06.2020 року; 2 250 Євро та 177 000 доларів США на підставі розписки від 9.04.2021 року; 30 000 доларів США на підставі розписки від 16.07.2021 року, без перерахунку вказаної суми у гривнях за офіційним курсом НБУ, враховуючи положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України (повернення грошових коштів у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем). При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача, що [PERSON] періодично здійснювалося часткове повернення боргу [PERSON] , а тому заявлена останнім сума грошових коштів за борговими розписками не відповідає дійсності, оскільки будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять. Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне. Позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Так, позовна давність щодо вимог про стягнення грошових коштів за борговими розписками мала би закінчитись 15.10.2022 року та 28.11.2022 року відповідно. Разом з цим, строк, визначений ст. 257 ЦК України, продовжується на строк дії в Україні воєнного, надзвичайного стану відповідно до п. 19 розд. «Прикінцеві та перехідні положення» ЦКУ, враховуючи зміни, внесені Законом України 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану». Відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжено та продовжує діяти на даний час. Таким чином, оскільки воєнний стан в Україні діє з 24.02.2022 року по даний час, клопотання позивача про поновлення строків задоволенню не підлягає, оскільки строки позовної давності в даному випадку не сплили. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 13 420 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved