Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-28 00:00:00

КП НМР «Житлово-комунальне об`єднання» звернулося до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що КП НМР «Житлово-комунальне об`єднання» є балансоутримувачем гуртожитку № 6, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному гуртожитку на ліжко-місці в кімнаті № 808 на підставі ордера № 1993 від 19.07.2013 зареєстрований відповідач [PERSON] . У жовтні 2022 року під час обстеження кімнати відповідача було встановлено, що він на проживає за вказаною адресою, позаяк його особисті речі як у самій кімнаті, так і у приміщеннях та місцях загального користування відсутні. Зі слів мешканця цієї кімнати [PERSON] він жодного разу не бачив відповідача у кімнаті з моменту власного вселення, тобто з квітня 2022 року. Періодично здійснюється обстеження кімнат на предмет фактичного проживання зареєстрованих в ній мешканців, і під час таких обстежень 09.12.2022, 18.01.2023 та 10.04.2023 встановлено, що відповідач до теперішнього часу за місцем реєстрації не проживає. Крім того, у [PERSON] наявний борг за надані позивачем житлово-комунальні послуги в розмірі 16657,67 грн. З урахуванням викладених обставин позивач вважає, що відповідач втратив інтерес до зазначеного житла та не має в ньому потреби, а тому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме ліжко-місцем у кімнаті № 808 у гуртожитку № 6, розташованому за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з нього на користь позивача сплачену останнім при зверненні до суду судовий збір. 31.07.2023 суддею було відкрите провадження у справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (а.с. 12). Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від останніх не надійшло, відзиву на позов належним чином повідомлений про розгляд справи відповідач не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з тим, що належним чином повідомлений про розгляд справи відповідач відзиву на позов не подав, у той час як позивач не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази, які містяться в матеріалах справи як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено,\~що 19.07.2013 Комунальним підприємством Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання», на балансі якого перебуває відповідне житлове приміщення, [PERSON] був виданий ордер № 1993 на жилу площу у гуртожитку, відповідно до якого відповідач отримав право на зайняття жилої площі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24, 25, 26, 27, 28). Відповідно до довідки Фонду комунального майна міста Нетішина Нетішинської міської ради № 01-28/300 від 05.09.2023, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 41). Як вбачається з актів Комунального підприємства Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання»: № 66 від 28.10.2022; № 68 від 09.12.2022; № 2 від 18.01.2023; № 7 від 10.04.2023; № 14 від 26.06.2023, на час обстеження кімнати № 808 гуртожитку № 6, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за вказаною адресою [PERSON] не проживає у гуртожитку з моменту вселення у цю кімнату [PERSON] (зі слів останнього), який зареєстрований та фактично проживає на ліжко-місці за цією ж адресою з квітня 2002 року. Будь-яких ознак проживання [PERSON] у цій кімнаті немає, його особисті речі та необхідні для проживання меблі у кімнаті відсутні, а місце роботи та фактичне місце проживання [PERSON] не встановлені. Зазначені обставини також підтвердив мешканець кімнат № [NUMBER] цього гуртожитку [PERSON] . Крім зазначених осіб, відповідні акти підписані майстром будинкоуправління [PERSON] , завідувачем гуртожитку [PERSON] та техніком-доглядачем [PERSON] (а.с. 4, 5, 6, 7, 8, 29, 30, 31 32, 33). При цьому, як вбачається із виписки з особового рахунку [PERSON] , відповідач станом на 01.07.2023 має заборгованість за надані позивачем житлово-комунальні послуги в розмірі 17208,31 грн, за які він останнього разу сплачував у квітні 2017 року (а.с. 34-40). Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як зазначається у ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Суд застосовує\~при розгляді\~справ Конвенцію\~про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод\~1950\~року і\~протоколи до\~неї,\~згоду на\~обов`язковість яких\~надано Верховною\~Радою України,\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 4 ст. 10 ЦПК України). Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Гіллоу проти Сполученого королівства» від 24.11.1986), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00). Як було встановлено судом, [PERSON] тривалий час, а саме більше шести місяців не проживає у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , а отже достатні та триваючі зв`язки останнього із житловим приміщенням за зареєстрованим місцем проживання, права користування яким його просить позбавити позивач, в даному випадку відсутні. З огляду на це суд дійшов висновку, що припинення права користування відповідачем вказаним житлом у даному випадку відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції. Враховуючи встановлені\~обставини та\~зокрема той\~факт,\~що відповідач\~не проживає\~за зареєстрованим\~місцем проживання\~понад шість\~місяців,\~що підтверджується\~дослідженими у\~судовому засіданні\~письмовими доказами,\~у той\~час як\~доказів поважності\~причин непроживання\~відповідача за\~вищевказаною адресою і наявності\~підстав для\~зберігання зазначеного\~жилого приміщення\~за відповідачем\~строком понад\~шість місяців,\~передбачених ч.\~3\~ст.\~71\~ЖК України,суду надано не було, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає повному задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 2684 грн підтверджується платіжною інструкцією від 14.07.2023 (а.с. 1, 42). Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених ним судових витрат зі сплати судового збору у вказаному розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: approved