Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

[PERSON] від імені якої діє [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача. Як на підставу для задоволення позову, позивач посилається на те, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2023 року було частково задоволено її позов до відповідача, а саме визнано незаконним та скасовано наказ від 01.06.2022 №24к про призупинення дії трудового договору з [PERSON] та стягнено на її користь з підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.06.2022 по 31.08.2022 без урахування податків та зборів в сумі 6736,24 грн. Оскільки, вищезазначеним рішенням суду стягнуто середній заробіток лише частково (за період з 01.06.2022 по 31.08.2022 ), а справа (не з вини працівника) перебувала на розгляді суду з 26.08.2022 по 18.04.2023, наявні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2022 по 18.04.2023 в сумі 17279,92 грн. без відрахування податків та зборів. Представник позивача подала позовну заяву до суду в електронній формі через систему «Електронний суд», а тому нею на виконання вимог ст. 177 Цивільного процесуального кодексу України, було додано до позовної заяви доказ надсилання листом з описом вкладення відповідачу копії позовної заяви з додатками. Суд виконав свій процесуальний обов`язок та надіслав на адресу відповідача зазначену у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ухвалу про відкриття провадження від 22.08.2023. Відповідач, у встановлений ухвалою суду про відкриття провадження строк, відзив на позовну заяву не надав. На підставі частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є трудові відносини, пов`язані із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин, суд наводить наступні обставини справи. Згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2023 року по справі №303/5841/22 (яке набрало законної сили 19.05.2023), позов [PERSON] до відповідача задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» № 24К від 01.06.2022 про призупинення дії трудового договору з [PERSON] . Також зазначеним рішення суду стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.06.2022 по 31.08.2022 без урахування податків та зборів в сумі 6736,24 грн. (а.с. 12-23). У поданому на розгляд суду позові позивач посилається на те, що оскільки вищезазначеним рішенням суду стягнуто середній заробіток лише частково за період з 01.06.2022 по 31.08.2022, а справа перебувала на розгляді суду з 26.08.2022 по 18.04.2023 не з вини працівника, тому наявні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 2. Надаючи правову оцінку вищевказаним аргументам позивача, суд, у контексті з наявними у матеріалах справи доказами, виходить з наступного. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною першою ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Роз`яснюючи вищевказані положення Основного Закону України, Верховний Суд України у п. 1 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (надалі - Постанова №9) звернув увагу судів на необхідності неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Згідно з частиною четвертою ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Факти, установлені в прийнятому раніше судовому рішенні, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність у процесуальному праві виражена як обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням у будь якій іншій справі. Таким чином, суд приходить до висновку, що факти встановлені судовим рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2023 року по справі №303/5841/22 (яке набрало законної сили 19.05.2023), в контексті розгляду даної справи мають преюдиційний характер. За результатами судового розгляду справи №303/5841/22, судом було визнано незаконним та скасовано наказ підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» від 01.06.2022 про призупинення дії трудового договору з позивачем. Оскільки, судовим рішенням по справі №303/5841/22 частково задоволено позов в межах заявлених позовних вимог, та стягнуто середній заробіток за період вимушеного прогулу позивача з 01.06.2022 по 31.08.2022 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] за предметом даного позову про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.09.2022 по 18.04.2023 (період протягом якого справа №303/5841/22 розглядалась в суді) є правомірними. У спірних правовідносинах, вирішуючи питання відшкодування позивачу заробітної плати за вказаний період, суд застосовує аналогію закону у відповідності до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України, згідно з якою при ухвалені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до правової позиції висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 755/12623/19 (провадження N 14-47цс21), у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р., такий порядок застосовується, крім іншого, у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). На виконання ухвали суду від 22 серпня 2022 року відповідачем не надано суду в порядку витребування доказів письмову інформацію (копію наказу, довідку) про режим роботи [PERSON] . За таких обставин, суд вважає можливим провести відповідний розрахунок, виходячи з пояснень позивача наведених у заяві (а.с 35), оскільки на спростування таких відповідачем доказів не надано. Фактичні дані наявної у матеріалах справи заяви свідчать про те, що позивач, працюючи на посаді сторожа гуртожитку мала наступний графік роботи: кожну четверту добу календарного місяця з 9 год.00 хв. по 16 год. 30 хв., обідня перерва з 12 год. 00 хв. по 12 год. 30 хв. Позивач зазначила, що всього за період з 01.09.2022 по 18.04.2023 нею було відпрацьовано 59 робочих днів. Перевіривши наданий розрахунок, суд приходить до висновку, що з урахуванням того, що позивач повинна була працювати кожну четверту добу календарного місяця, при здійсненні розрахунку було допущено арифметичну помилку, а тому позивач повинна була відпрацювати 58 робочих днів, а саме: - вересень 2022 року (1, 5, 9, 13, 17, 21, 25, 29) - всього 8 робочих днів; - жовтень 2022 року (3, 7, 11, 15, 19, 23, 27, 31) - всього 8 робочих днів; - листопад 2022 року (4, 8, 12, 16, 20, 24, 28) - всього 7 робочих днів; - грудень 2022 року (2, 6, 10, 14, 18, 22, 26, 30) - всього 8 робочих днів; - січень 2023 року (3, 7, 11, 15, 19, 23, 27, 31) - всього 8 робочих днів; - лютий 2023 року (4, 8, 12, 16, 20, 24, 28) - всього 7 робочих днів; - березень 2023 року (4, 8, 12, 16, 20, 24, 28) - всього 7 робочих днів; - квітень 2023 року (1, 5, 9, 13, 17) - всього 5 робочих днів. Всього за період з 01.09.2022 по 18.04.2023 фактична кількість робочих днів за час вимушеного прогулу складає 58 (8+8+7+8+8+7+7+5) робочих днів. Як було встановлено рішенням суду по справі №303/5841/22, середньогодинна заробітна плата [PERSON] становила 41 грн. 84 коп. В свою чергу, середньоденна заробітна плата позивача за робочі дні 01.09.2022 по 18.04.2023 року склала 292,88 грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу (внаслідок незаконного призупинення дії трудового договору) склав 16987,04 грн. (292,88 х 58). Верховний Суд України в п. 6 постанови Пленуму від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами про оплату праці», роз`яснив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Крім того, відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави сума 1073,60 гривень судового збору за вимогу майнового характеру (стягнення середнього заробітку). На підставі наведеного та

Outcome: approved