Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Представник АТ КБ «ПриватБанк» (далі Позивач) звернувся в суду з позовом до [PERSON] (далі Відповідач), у якому просив стягнути з Відповідача на користь Позивача кредитну заборгованість у розмірі 11269,04 грн., яка складається з: 4195,51 грн. - борг за кредитом; 4951,18 грн. - борг по процентах за користування кредитом; 1109,54 грн. - борг по пені і комісії; 1012,81 грн. - штраф. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, отримавши згідно договору №б/н від 18.08.2010 року кредит в розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, свої кредитні зобов`язання виконує неналежним чином, що спричинило до виникнення зазначеного вище боргу станом на 31.12.2017 року. \~ \~ \~ Рух справи 23.02.2018 року позовна заява надійшла до суду. 07.03.2018 року відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження. Перше судове засідання призначене на 10.04.2018 року, відкладене на 31.05.2018 року. 31.05.2018 року у справі ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено частково: з Відповідача на користь Позивача стягнено заборгованість по кредитному договору №б/н від 18.08.2010 року у сумі 10256,23 грн., з яких: 4195,51 грн. - борг за кредитом, 4951,18 грн. - борг по процентах за користування кредитом, 1109,54 грн. - борг по пені та комісії.; у задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 19.05.2023 року Відповідач звернувся в суд із заявою про скасування рішення суду від 31.05.2018 року, розгляд якої призначено на 29.05.2023 року. 29.05.2023 року рішення суду від 31.05.2018 року скасовано. Судове засідання з розгляду справи по суті призначене на 26.06.2023 року, відкладене на 19.07.2023 року, 01.08.2023 року, 13.09.2023 року та 09.10.2023 року. Позиції сторін Представник позивача у судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву, у якій просив провести розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач позовні вимоги не визнав та у судовому засіданні просив у задоволені позову відмовити. Відповідач направив до суду відзив на позовну заяву, у якій просив відмовити у задоволені позовних вимог, мотивуючи це тим, що подані позивачем до суду докази не відповідають критеріям письмових документів, оскільки завірені з порушенням вимог ДСТУ 4163-2003 та на його переконання не можуть прийматись судом до уваги. Крім цього, Відповідач стверджує, що з наданих Позивачем суду доказів не вбачається факт його ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг, які діяли на момент підписання анкети-заяви, що не відповідає вимогам до укладення кредитних договорів, а тому вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за умовами договору приєднання до умов та правил надання банківських послуг є необґрунтованими. Крім цього, Відповідач зазначає, що заявлена у позовній заяві сума кредиту у розмірі 5000 грн. не відповідає дійсності, оскільки з наданого суду представником Позивача розрахунку, заборгованість за тілом кредиту становить 4195, 51 грн. Представник позивача подав до суду додаткові пояснення, у яких просив суд стягнути з Відповідача на користь Позивача визначену в позовній заяві заборгованість. У додаткових поясненнях зазначено, що форма укладеного між сторонами договору відповідає вимогам письмового договору, які наведені в ЦК України і Умовам і Правилам надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті Позивача. Інша частина доводів додаткових пояснень за змістом аналогічна тим, що наведені у позовній заяві. Відповідач також подав до суду додаткові пояснення, в яких вважає доводи Позивача безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити у задоволені позову. Доводи додаткових пояснень аналогічні доводам, наведеним у відзиві на позовну заяву. Крім цього, Відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності та відмови у задоволені позовних вимог, мотивуючи її тим, що згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості, в період з 2015 року по травень 2016 року на картку Відповідача нараховувались незрозумілі грошові кошти, які він не здійснював, оскільки перебував в зоні проведення антитерористичної операції в Донецькій області, де не мав можливості проводити поповнення своєї картки. Встановлені судом обставини та відповідні їм правовідносини В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у\~статті 8 Конституції України. Відповідно до\~частини четвертої статті 42 Конституції України\~держава захищає права споживачів. Стаття 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Так, відповідно до ч.3\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з\~частиною першою статті 1 ЦК України\~цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у\~статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у\~пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у\~пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору відповідно до ст. 628\~ЦК України становлять\~умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). У частинах першій, третій\~статті 509 ЦК України\~визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до\~ст. 1054 Цивільного кодексу України\~(далі - ЦК України), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути\~кредит\~та сплачені відсотки. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із\~частиною першою статті 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк», Позивач). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634\~ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом\~статті 1056-1 ЦК України\~в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин процентна ставка за\~кредитом\~може бути фіксованою або змінюваною.\~Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування\~кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною Відповідно до\~частини першої статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із\~частиною першою статті 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи\~частини четвертої статті 42 Конституції України\~участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого\~кредиту. Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту Судом встановлено, що Відповідач уклав з Позивачем договір приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в «Приватбанку», шляхом підписання анкети-заяви від 18.08.2010 року. На виконання умов Договору, Банк надав у користування Відповідачу кредитні кошти у розмірі 5000 грн. та відкрив картковий рахунок № [NUMBER] . Згідно з розрахунком заборгованості за Договором, станом на 31.12.2017 року у Відповідача перед Позивачем виникла заборгованість, яка, крім іншого, складається із заборгованості за кредитом у розмірі 4195, 51 грн. і ця сума заборгованості сторонами не оспорюється. Факт порушення Відповідачем зобов`язань за умовами договору від 18.08.2010 року також не оспорюється, з урахуванням чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. Доводи Відповідача, які він навів у відзиві на позовну заяву про те, що подані представником Позивача копії документів на підтвердження позовних вимог є неналежними доказами через порушення правил завірення таких копій вимогам ДСТУ 4163-2003 є безпідставними, оскільки вимоги до процесуальних документів і додатків до них визначає процесуальний закон, а не Національний стандарт України, затверджений Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики. Правила проставлення відмітки про засвідчення копії документа, визначені в ДСТУ\~4163-2003, не поширюються на засвідчення копій документів, які учасники справи подають до суду. Такий висновок викладений у постанові Верховного суду від 04.07.2023\~р у справі № 233/4365/18. З матеріалів справи слідує, що подані представником Позивача документи до позовної заяви завірені належним чином, зокрема, на них містяться підписи представника Позивача та печатка Банку. Щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, пені, комісії та штрафів Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У заяві позичальника (Відповідача) від 18.08.2010 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в «Приватбанку» процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «Приватбанку», а також те, що зазначені документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. З урахуванням наведеного суд вважає, що в цьому випадку неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті Позивача неодноразово змінювалися самим Позивачем в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з позовом. Тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують зазначених обставин. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Отже, підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг за відсутності домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту не може розцінюватися як частина кредитного договору та не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору. До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд при розгляді аналогічної за змістом справи у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. З огляду на встановлені обставини в поєднані з наведеними нормами права, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо застосування строків позовної давності Відповідач подав до суду заяву, у якій просив відмовити у задоволені позовних вимог у зв`язку з спливом строку позовної давності звернення до суду з позовом. Вирішуючи це питання, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України) Згідно з висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі №\~826/13768/16\~(11-609апп18), позовна давність\~-\~це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має\~право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», йдеться у постанові. Верховний Суд у постанові від 04.12.2018 року у справі №\~910/18560/16\~(12-143гс18) зазначає, що\~позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними, однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». Загальні положення застосування позовної давності також викладені у наступних постановах:\~\~№\~522/1029/18\~(14-270цс19);\~№\~522/2110/15-ц\~(14-247 цс 18) /п. 61;\~№\~522/2201/15-ц\~(14-179 цс 18) /п. 61/;\~№\~522/2202/15-ц\~(14-132цс18) /п. 61/; №\~372/1036/15-ц\~(14-252цс18);№\~904/10956/16\~(12-90гс19);\~ №\~183/1617/16\~(14-208 цс 18) /п.п. 73/; №\~911/1437/17\~(12-226гс18) /п. 76/. Згідно з висновком, наведеним у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14: «Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк його погашення, перебіг строку позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору». Згідно з наданим представником Позивача розрахунком заборгованості за договором б/н від 18.08.2010 року станом на 31.12.2017 року (наданим при зверненні з позовом до суду до ухвалення заочного рішення у справі від 31.05.2018 року), Відповідач проводив погашення заборгованості за наданим кредитом, в т.ч. 26.01.2015 29,93 грн., 31.01.2015 7,31 грн., 13.02.2015 212,36 грн., 16.03.2015 290,22 грн.,15.04.2015 274,71 грн., 28.04.2015 1,37 грн., 15.06.2015 1136,80 грн., 26.11.2015 2,10 грн., 23.12.2015 69,11 грн., 20.04.2017 40,46 грн., 24.04.2017 50,00 грн. ( а.с.4). У відзиві на позов відповідач зазначає, надаючи письмові докази, що в період з 2015 по травень 2016 він безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області, де велись активні бойові дії, а відтак він не мав можливості поповнити картковий рахунок ( а.с.107). При цьому, суду не надано доказів того, що платежі здійснювались саме Відповідачем особисто в розрахунок погашення заборгованості, а не Банком автоматично (шляхом списання коштів з інших рахунків, відкритих в АТ КБ «Приватбанк»). Доводи представника Позивача про те, що Відповідач останній раз здійснив погашення заборгованості 15.10.2020 року суд не приймає до уваги, оскільки з наданої виписки за договором б/н за період з 01.01.1999 року по 28.06.2023 року слідує, що 15.10.2020 року проведена операція з назвою «ПОПОВНЕННЯ КАРТКИ, Грошові перекази». На виконання ухвали суду від 01.08.2023 представник банку повідомив, що транзакція від 15.10.2020 у сумі 43003, 81 грн. виявляється поповненням картки відповідача у вигляді відміни штрафів за минулі періоди, згідно рішення банку про таке списання. ( а.с.203). Суд звертає увагу також на те, що ця транзакція проведена 15.10.2020, тоді як позов був поданий до суду 23.02.2023. І саме до заявлених у 2018 році позовних вимог відповідач просить застосувати строку позовної давності. Враховуючи викладене, суд не має можливості достовірно встановити, що операції з поповнення картки з 2015 року по травень 2016, а також у 2017 році здійснював саме Відповідач а не Банк з власної ініціативи. Із наданої виписки по рахунку суд не вбачається проведення будь-якої операції, зі змісту якої можливо було зробити висновок про її здійснення Відповідачем\~в розрахунок\~погашення заборгованості і, відповідно, з якої можливо було б встановити факт переривання строків позовної давності. Заборгованість за кредитними коштами виникла, як вбачається з виписки по рахунку у грудні 2014 року ( 10 та 14 числа), після зняття відповідачем двома транзакціями загальною сумою 4992 грн. ( а.с.192). Погашення коштів з власної ініціативи відповідач категорично заперечує. Тому початок перебігу строку позовної давності слід рахувати з січня 2017 року, відповідно, на час звернення з позовом до суду 23.02.2018, сплили визначені ст. 257 ЦК України строки позовної давності. Таким чином, встановивши порушення з боку Відповідача договірних правовідносин за умовами договору б/н від 18.08.2010 року, враховуючи звернення Відповідача про застосування строків позовної давності, сплив таких строків, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог у зв`язку із закінченням строків позовної давності. Судові витрати Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні в суд з позовом Позивач сплатив судовий збір у розмірі 1762 грн., який станом на час звернення з позовом відповідав ставкам судового збору, визначеним Законом України «Про судовий збір» Оскільки у задоволені позову відмовлено у повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за Позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed