Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-05 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя, мотивуючи його тим, що вони перебували у шлюбі з 14.11.1987 року. Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 09.04.2019 року шлюб розірвано. Під час шлюбу ними придбаний старий будинок за адресою: [ADDRESS] , який у 1991році був ними перебудований та 28.12.2001 року прийнятий в експлуатацію., і в якому вона зареєстрована з 1988 року. Зазначений будинок з надвірними побудовами був зареєстрований на ім`я [PERSON] , у якого і знаходяться всі правоустановчі документи на будинок. Посилаючись на те, що зазначений будинок є спільною сумісною власністю подружжя, на підставі вимог ст.ст. 60,69 СК України [PERSON] просила визнати за нею право власності на частку домоволодіння з надвірними порбудовами, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Чугуївського міського суду Харківської області Ковригіна О.С. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання(а.с.17). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2020 року у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку справа передана в провадження судді Чугуївського міського суду Харківської області Карімову І.В., ухвалою якого від 21 серпня 2020 року справа прийнята до провадження та призначена в підготовче судове засідання(а.с.53-55). Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 03.03.2021 року підготовче провадження закінчено та справа призначена до розгляду по суті (а.с. 61). Подалі позивачка [PERSON] надала до суду заяви, в яких просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала за заявленими підставами, просила їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України, відзив на позов не надав. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності, ухваливши заочне рішення. Представники сторін в судове засідання не з`явилися, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи не надали. Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх системному взаємозв`язку, приходить до наступного. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що 14.11.1987 року [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] уклали шлюб, який зареєстровано Леб`язькою сільською радою Чугуївського району Харківської області, актовий запис №17, відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого14.11.1987 року. Після одруження прізвище позивачки змінено на « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей. З копії рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 09квітня 2019 року (справа №636/3506/18, провадження №2/636/418/19), яке набуло законної сили, вбачається, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами були припинені з червня 2015 року, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо. У зв`язку із чим їх шлюб було розірвано(а.с.28). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на жилий будинок від 19 лютого 2002 року, виданого виконавчим комітетом Леб`язької сільської ради на підставі рішення від 23 січня 2002 року цілий житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності і в цілому складається з одного житлового будинку. Зазначений в цьому документі цілий житловий будинок зареєстрований Чугуївським міжміським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] .. Записаний 26.02.2002 року в реєстрову книгу №3 за реєстровим номером 469 (а.с.29). Як вбачається з відповіді за №256 від 15.02.2019 року КП «Чугуївське МБТІ» повідомляє, що згідно з реєстраційними матеріалами Бюро право власності на житловий будинок [ADDRESS] , станом на 31.12.2012 року зареєстровано в Бюро за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, видане виконавчим комітетом Леб`язької сільської ради 19.02.2002 р., яке видане після перебудови житлового будинку у 1991 році, та прийняття його в експлуатацію 28.12.2001 р. Проіндексована інвентаризаційна вартість станом на 15.02.2019 року становить 300742 гривні(а.с.15). Відповідно до довідки Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 31.07.2019 за № 359 [PERSON] зареєстрована у спірному будинку як колишня дружина уповноваженого власника [PERSON] (а.с.27). Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень СК України зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Оскільки, як встановлено вище у даній справі, сторонами укладено шлюб та розпочаті процеси набуття майна у власність, як до 01 січня 2004 року, так і після, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися як за положеннями КпШС України, так і за нормами СК України. При цьому, поділ майна подружжя суд здійснює за правилами, передбаченими СК України. Так, відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України). Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України. Так, норми ст. ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі №318/1863/17). Верховний Суд у своїй постанові від 14 червня 2022 року у справі № 947/21450/19, провадження № 61-20675св21 висловив таку правову позицію: «Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. До такого ж правового висновку прийшов Верховний Суд й у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у цивільній справі №345/5108/18, постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у цивільній справі № 308/11958/14-ц. У постанові Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у цивільній справі № 394/876/17 акцентується увага на тому, що презумпція спільності майна має бути спростована належними доказами. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновк5и щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Надані сторонами до суду докази свідчать про те, що джерелом набуття спірного майна були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя. Відповідач належних та допустимих доказів для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя та придбання спірного майна виключно за його особисті кошти не надав. Вирішуючи спір, суд встановив, що спірний будинок був придбаний сторонами під час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, тому частки сторін є рівними та підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні.

Outcome: approved