Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

У березні 2023 року керівник Вознесенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області звернулася до Веселинівського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, в якому вказувала, що згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області від 29 липня 2019 року №10-5070/15-19-сг затверджено документацію із землеустрою щодо відведення у власність та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 2 га, розташовану в межах території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №3222486200:04:001:5533. На підставі наказу 31 липня 2019 року державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Хиба А.В. внесено запис №32644332 про реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га, розташовану в межах території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №3222486200:04:001:5533. Разом з тим, наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 11 жовтня 2019 року №7777/0/14-19-СГ затверджено документацію із землеустрою щодо відведення у власність та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 2 га, розташовану в межах території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (на цей час - територія Веселинівської селищної ради), призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4821784200:02:000:0550. На підставі наказу 01 листопада 2019 року державним реєстратором Веселинівської селищної ради Волощук І.В. внесено запис №34054068 про реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га, розташовану в межах території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (на цей час - територія Веселинівської селищної ради), призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4821784200:02:000:0550. Оскільки у липні 2019 року [PERSON] вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок з відповідним цільовим призначенням, а тому повторне використання вказаного права здійснено останнім з порушенням вимог ст.ст. 116, 121 ЗК України. 27 листопада 2019 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Євстратовою О.М., зареєстрованого в реєстрі за №460, продав земельну ділянку площею 2 га, розташовану в межах території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (на цей час - територія Веселинівської селищної ради), призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4821784200:02:000:0550, [PERSON] , який після реєстрації права власності на це майно об`єднав вказану земельну ділянку із належними йому земельними ділянками з кадастровими №№4821784200:02:000:0578 та 4821784200:02:000:0549, створивши таким чином нову земельну ділянку площею 6 га з кадастровим №4821784200:02:000:0612, та зареєстрував своє право власності на новостворену земельну ділянку, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис №41528678 від 12 квітня 2021 року. Враховуючи незаконне вибуття земельної ділянки площею 2 га, розташованої в межах території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (на цей час - територія Веселинівської селищної ради), призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4821784200:02:000:0550, з власності держави, що було обумовлене неправомірними діями [PERSON] , знаходження вказаної земельної ділянки на час звернення з позовом до суду у власності [PERSON] у складі об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером №4821784200:02:000:0612, а також бездіяльність Веселинівської селищної ради, що полягає у невжитті заходів щодо судового захисту порушених інтересів держави відносно ділянки, що перебуває у її комунальній власності, а тому керівник Вознесенської окружної прокуратури просила: - скасувати в Державному земельному кадастрі реєстрацію земельної ділянки площею 6 га, розташованої в межах території Веселинівської селищної ради, призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4821784200:02:000:0612; - скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 6 га, розташовану в межах території Веселинівської селищної ради, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4821784200:02:000:0612; - витребувати у [PERSON] у власність держави в особі Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області ділянку площею 2 га, розташовану в межах території Веселинівської селищної ради Миколаївської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4821784200:02:000:0550. Згідно розпорядження голови Веселинівського районного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року №1 після задоволення самовідводів суддів та неможливістю утворити новий склад суду для розгляду справи вказану справу передано на розгляд Вознесенському міськрайонному суду Миколаївської області. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 12 квітня 2023 року відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання. 02 травня 2023 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, яка вибула з володіння держави, як власника, за її волею, вираженою відповідним органом, а тому це майно не може бути витребуване від нього. Зазначав, що дії щодо витребування від нього майна, набутого на законних підставах, є невиправданим та непропорційним втручанням держави у право на мирне володіння майном, а також неналежним способом захисту порушеного права держави, яка має право вимагати усунення порушення шляхом пред`явлення вимоги до винної особи про стягнення відповідної грошової компенсації. Також у відзиві вважав сумнівними та не підтвердженими належними доказами твердження позову про повторне використання [PERSON] права на приватизацію (спірної) земельної ділянки після використання цього права щодо ділянки з аналогічним цільовим призначенням. 11 травня 2023 року від керівника Вознесенської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив, у якій остання підтримала вимоги позову. При цьому у відповіді вказувала, що прокурором обрано належний та ефективний спосіб захисту порушеного права держави, що узгоджується з судовою практикою - витребування майна, що вибуло поза волею власника із застосуванням набувачем недобросовісної поведінки, з чужого незаконного володіння. Наполягала на тому, що спірна земельна ділянка вибула поза волею держави, як власника, на що вказує та обставина, що [PERSON] , свідомо використавши своє право на безоплатну приватизацію іншої земельної ділянки з відповідним цільовим призначенням, усвідомлюючи пряму законодавчу заборону, повторно використав вказане право шляхом приватизації витребовуваної ділянки, що свідчить про вибуття цього майна поза волею держави. Зазначала, що витребування від відповідача спірного майна є виправданим та пропорційним втручанням держави у право на мирне володіння майном, оскільки здійснюється з метою задоволення суспільного інтересу та пов`язане з очевидно незаконними діями попереднього набувача, направленими на вибуття землі з власності держави, а отже народу України. 11 травня 2023 року від третьої особи без самостійних вимог [PERSON] надійшли письмові пояснення щодо позову, в яких останній заперечував проти факту приватизації ним земельної ділянки площею 2 га, розташованої в межах території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №3222486200:04:001:5533, вказуючи на те, що він особисто не приватизував вказану земельну ділянку та не уповноважував на вчинення вказаних дій від свого імені інших осіб, а тому ця ділянка могла бути приватизована від його імені сторонніми особами шахрайським шляхом (шляхом підроблення та подальшого використання довіреності від його імені). Тому вважав, що набуття ним ділянки площею 2 га, розташованої в межах території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4821784200:02:000:0550, та подальший продаж вказаної ділянки [PERSON] здійснені на підставі та у повній відповідності з вимогами закону, відповідач є добросовісним набувачем вказаного майна, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Ухвалою суду від 28 червня 2023 року закрито підготовче провадження у справі. Цією ж ухвалою справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. 29 червня 2023 року від представниці третьої особи без самостійних вимог - ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області надійшли письмові пояснення щодо позову, згідно яких ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області не погодилося з позовними вимогами та просило врахувати, що: - дії та рішення управління щодо передачі у власність [PERSON] спірної земельної ділянки повністю відповідали вимогам закону, оскільки ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області при передачі земельної ділянки у власність не наділено повноваженнями щодо перевірки використання набувачем ділянки такого права раніше, та вказана обставина не є законодавчо передбаченою підставою для відмови у передачі землі у власність; - на час вирішення спору земельні ділянки сільськогосподарського призначення, розташовані на території відповідних територіальних громад, належать до комунальної власності, а тому, оскільки спірна ділянка знаходиться в межах території Веселинівської селищної територіальної громади, саме Веселинівська селищна рада є зацікавленою у вирішенні спору особою; - спір стосується не інтересів держави, а інтересів територіальної громади, захист яких здійснює відповідний орган місцевого самоврядування, прокурор не наділений повноваженнями на представництво інтересів громади, а тому підстави для подачі ним позову відсутні. В судовому засіданні представниця Вознесенської окружної прокуратури Романенко Л.М. позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник позивача - Веселинівської селищної ради Вознесенського району в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Представниця третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з`явилася, проте у поясненні на позовну заяву клопотала про розгляд справи без її участі. Третя особа без самостійних вимог - [PERSON] в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі вказаних осіб, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів, необхідних для вирішення спору. Заслухавши думку представниці Вознесенської окружної прокуратури Романенко Л.М., дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих учасниками справи доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області від 29 липня 2019 року №10-5070/15-19-сг затверджено документацію із землеустрою щодо відведення у власність та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 2 га, розташовану в межах території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №3222486200:04:001:5533. На підставі наказу 31 липня 2019 року державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Хиба А.В. внесено запис №32644332 про реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га, розташовану в межах території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №3222486200:04:001:5533. Разом з тим, наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 11 жовтня 2019 року №7777/0/14-19-СГ затверджено документацію із землеустрою щодо відведення у власність та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 2 га, розташовану в межах території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (на цей час - територія Веселинівської селищної ради), призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4821784200:02:000:0550. На підставі наказу 01 листопада 2019 року державним реєстратором Веселинівської селищної ради Волощук І.В. внесено запис №34054068 про реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га, розташовану в межах території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (на цей час - територія Веселинівської селищної ради), призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4821784200:02:000:0550. 27 листопада 2019 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Євстратовою О.М., зареєстрованого в реєстрі за №460, продав земельну ділянку площею 2 га, розташовану в межах території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (на цей час - територія Веселинівської селищної ради), призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4821784200:02:000:0550, [PERSON] , який після реєстрації права власності на це майно об`єднав вказану земельну ділянку із належними йому земельними ділянками з кадастровими №№4821784200:02:000:0578 та 4821784200:02:000:0549, створивши таким чином нову земельну ділянку площею 6 га з кадастровим №4821784200:02:000:0612, та зареєстрував своє право власності на новостворену земельну ділянку, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис №41528678 від 12 квітня 2021 року. Аналізуючи вимоги та заперечення учасників справи, суд виходить з наступного. 1)В частині наявності підстав для звернення керівника Вознесенської окружної прокуратури до суду: Згідно ч.ч. 3, 4, 5 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва інтересів держави, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Невжиття компетентним органом достатніх заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі немає, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17. Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 924/349/18 та від 07 червня 2022 року у справі № 209/2263/21 зазначено, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Разом з тим, з наведених вище положень законодавства вбачається, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Відповідно до п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України (які набрали чинності 27 травня 2021 року) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім випадків, передбачених законом. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. До повноважень селищних рад у галузі земельних відносин відповідно до ст.ст. 83, 122 ЗК України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» належить розпорядження землями комунальної власності в межах, визначених Земельним кодексом України. Отже, органом, який на час звернення з позовом до суду наділений правом розпорядження земельними ділянками (в тому числі сільськогосподарського призначення) комунальної власності, розташованими на території Веселинівської територіальної громади, є Веселинівська селищна рада. Тому саме Веселинівська селищна рада має право на звернення з вказаним позовом до суду. Разом з тим, селищною радою жодних заходів щодо повернення спірної земельної ділянки у комунальну власність не вжито. Зокрема, Вознесенською окружною прокуратурою з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави на адресу Веселинівської селищної ради скеровано запит № 53/3-731ВИХ-22 від 03 лютого 2022 року (одержаний радою 07 лютого 2023 року) про вжиті радою заходи на усунення порушень інтересів держави (т. 1, а.с. 40-41). Листом за вих. № 05-08/206 від 15 лютого 2022 року Веселинівська селищна рада повідомила прокурора, що не вживала заходів щодо повернення земельної ділянки з кадастровим номером 4821784200:02:000:0550, яка була надана [PERSON] , так як селищна рада не мала інформації щодо отримання [PERSON] іншої земельної ділянки (т. 1, а.с. 42). 23 червня 2022 року на адресу Веселинівської селищної ради прокурором повторно скеровано запит № 53/3-2988ВИХ-22 про вжиті селищною радою заходи, спрямовані на усунення порушень інтересів держави (т. 1, а.с. 43). Проте відповідь на вказаний запит селищна рада не надала, участі свого представника в судовому засіданні не забезпечила, іншим чином не висловила свою позицію щодо поданого позову, що свідчить про небажання здійснювати захист інтересів держави зазначеним органом. Спір стосується інтересів держави (які полягають у захисті права народу України на землю), захист яких повинен здійснювати відповідний орган місцевого самоврядування, проте зазначений захист не здійснює, а тому прокурором доведено передбачені законом підстави для представництва інтересів держави в суді. 2) В частині заявлених позовних вимог: Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (ч. 1 ст. 19 ЗК України). Земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства належать до земель сільськогосподарського призначення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно з приписом ч. 4 ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду цільового призначення. Частинами 6, 7, 9 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Для ведення особистого селянського господарства громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в розмірі - не більше 2 гектара (п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України). Згідно ч. 2 ст. 121 ЗК України розмір земельних ділянок, що передаються безоплатно громадянину у власність для ведення особистого селянського господарства, може бути збільшено лише у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю). Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Судом встановлено, що [PERSON] в порушення вимог ст. 116 ЗК України двічі використав своє право на приватизацію земельної ділянки за одним видом користування, отримавши безкоштовно у власність дві окремі ділянки з одним цільовим призначенням, а також з перевищенням встановленої ст. 121 ЗК України максимальної норми ділянки по даному виду користування, що є порушенням визначеного земельним законодавством порядку. В свою чергу, при здійсненні функцій із розпорядження землями, зокрема, здійснюючи розгляд заяви [PERSON] про передачу спірної земельної ділянки у власність, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області відповідно до вимог ч. 6 ст. 186-1 ЗК України (у редакції, чинній на час розгляду питання щодо передачі спірної ділянки у власність) мало б не допустити зазначених порушень, відмовити у погодженні та затвердженні відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який не відповідає положенням закону, відмовити особі у передачі спірної земельної ділянки у власність. Зазначені у відзиві [PERSON] та письмових поясненнях [PERSON] заперечення проти вказаних обставин не підтверджені відповідними доказами та повністю спростовуються матеріалами справи (т. 1, а.с. 12-13, 14-17, 19, 20, 23-28). Зокрема, суд не може прийняти до уваги доводи про те, що первісно отримана [PERSON] у власність земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства могла бути приватизованою від його імені сторонніми особами шахрайським шляхом (шляхом підроблення та подальшого використання довіреності від його імені), оскільки ця обставина на час розгляду справи є лише припущенням та однією з версій, які перевіряються у кримінальному провадженні №42019110350000029 від 13 лютого 2019 року, яке на час вирішення спору знаходиться на стадії досудового розслідування в провадженні детективів Національного антикорупційного бюро України. В той же час, матеріали справи не містять жодних доказів, що б підтвердили вказані заперечення з певною вірогідністю (документальне підтвердження, висновки експертиз тощо). В той же час, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України одним зі способів захисту цивільних прав є визнання незаконними рішень органів державної влади. Суд визнає незаконними та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Крім цього, як встановлено раніше, набувши земельну ділянку з порушенням вимог закону, [PERSON] в подальшому розпорядився нею, відчуживши її [PERSON] . Тобто, [PERSON] придбав вказану земельну ділянку в особи, яка не мала права набуття її у власність та, відповідно, відчужувати. Ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Проте у своїй постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц сформовано правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною першою ст. 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно роз`яснень, наданих Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 25, 26 постанови від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. У своїх постановах від 03 серпня 2022 року у справі №130/1017/20 та від 29 березня 2023 року у справі №684/933/18 Верховний Суд роз`яснив, що безоплатне повторне отримання однією особою в порядку приватизації земельної ділянки з тим же цільовим призначенням не відповідає законодавству та свідчить про порушення такою особою своїх обов`язків, як суб`єкта цивільних правовідносин, добросовісно та розумно використовувати свої права, утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускати обставин зловживання правами та, відповідно, є підставою для застосування положень ст.ст. 387, 388 ЦК України. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Використання особою права на приватизацію земельної ділянки з порушенням вимог закону свідчить про те, що така земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави поза волею власника - Українського народу. При цьому, видача ГУ Держгеокадастру наказу про затвердження технічної документації та передачу ділянки у власність особи, яка використала право на приватизацію з порушенням вимог закону, не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади по передачі цієї землі у власність. За таких обставин, оскільки право на приватизацію використане [PERSON] з порушенням вимог закону, а наказ ГУ Держгеокадастру, який став підставою для вилучення зазначеної земельної ділянки із державної власності, прийнятий незаконно, тому спірна земельна ділянка підлягає витребуванню в останнього набувача на користь Веселинівської територіальної громади в особі Веселинівської селищної ради на підставі положень статті 388 ЦК України. В частині тверджень відзиву про недопустимість втручання держави у право на мирне володіння особою майном суд зазначає наступне. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (наприклад: «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Трегубенко проти України», «East/West Alliance Limited» проти України») визначив критерії, за наявності яких втручання у мирне володіння майном може бути визнане таким, що не суперечить ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: втручання повинно бути законним; втручання повинно мати на меті «суспільний», «публічний» інтерес; втручання у право на мирне володіння майном повинно бути пропорційним визначеній меті. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону чи іншого нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Статтею 388 ЦК України чітко передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника поза його волею. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Як стверджує у відзиві відповідач, при набутті права власності на спірну земельну ділянку він покладався на добросовісність дій попереднього набувача ділянки ( [PERSON] ) та ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, яке повинно було провести належну перевірку відсутності перешкод для набуття ним земельної ділянки, тобто посилається на принцип «належного урядування». Однак варто зазначити, що принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. В даному випадку спірна земельна ділянка набута внаслідок очевидно незаконних дій, оскільки повторне безоплатне отримання [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності є неможливим. Встановивши, що [PERSON] відчужує земельну ділянку одразу ж після її набуття у власність, тобто не маючи наміру здійснювати діяльність згідно з цільовим призначенням земельної ділянки, для якої надавалася земельна ділянка у власність, [PERSON] не мав перешкод для того, щоб зваживши на ці обставини, проявити хоча б мінімальну обачність при укладенні договору купівлі-продажу спірної ділянки. Водночас, прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, шо передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Тим паче, що землі сільськогосподарського призначення займають центральне місце у складі земель України. Виходячи з цього, у Земельному кодексі України закріплено принцип пріоритетності земель сільськогосподарського призначення та особливі вимоги щодо використання цієї категорії земель. Разом з тим, чинне законодавство надає відповідачу додаткові ефективні засоби юридичного захисту у разі задоволення позовних вимог. [PERSON] не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до [PERSON] , в якого придбав спірну земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14ц, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 09 лютого 2023 року у справі № 483/2263/19, а також у постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі №130/1017/20 та від 29 березня 2023 року у справі №684/933/18 (предметом розгляду яких було повторне використання однією особою права на приватизацію земельної ділянки з одним і тим же цільовим призначенням). За загальним правилом, рішення суду про витребування з незаконного володіння нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в частині його власника/володільця. Для внесення такого запису на підставі зазначеного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно. Проте в даному випадку спірна земельна ділянка була об`єднана відповідачем з іншими земельними ділянками (що не є безпосередніми предметами спору) та втратила свої індивідуальні характеристики. Внаслідок такого об`єднання була створена нова ділянка з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612 (з іншою площею та конфігурацією), про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 41528678 від 12 квітня 2021 року. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 1 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17, від 1 вересня 2020 року у справі № 233/3676/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 зроблено висновок про те, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб. Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер, який є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. У ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що у разі поділу або об`єднання земельних ділянок запис про державну реєстрацію земельної ділянки та кадастровий номер земельної' ділянки скасовуються, а Поземельна книга на таку земельну ділянку закривається. Більш детальний порядок дій щодо скасування раніше присвоєних кадастрових номерів в результаті об`єднання земельних ділянок визначений у п.п. 135, 136, 136-1 постанови Кабінету міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» (далі - Порядок). Зокрема, відповідно до вказаного порядку, відомості до Державного земельного кадастру про земельну ділянку в разі її поділу чи об`єднання з іншою земельною ділянкою вносяться на підставі заяви про державну реєстрацію земельної ділянки, яка утворилася в результаті такого поділу чи об`єднання, шляхом здійснення Державним кадастровим реєстратором таких дій: скасування державної реєстрації земельної ділянки шляхом закриття Поземельної книги із скасуванням кадастрового номера земельної ділянки за допомогою програм забезпечення Державного земельного кадастру; здійснення державної реєстрації земельної ділянки, яка утворилася в результаті поділу чи об`єднання; внесення до Поземельної книги на земельну ділянку, сформовану в результаті поділу чи об`єднання земельних ділянок, запису про такий поділ чи об`єднання із зазначенням скасованого кадастрового номера земельної ділянки; внесення до Поземельної книги на земельну ділянку, сформовану в результаті поділу чи об`єднання земельних ділянок, запису про обмеження у використанні земельної ділянки, яка поділена чи об`єднана з іншою (крім випадків, коли обмеження поширювалося лише на частину земельної ділянки, яка в результаті поділу земельної ділянки не увійшла до сформованої земельної ділянки). Відповідно до ч. 7 ст. 16 Закону України «Про державний земельний кадастр» скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Отже, з моменту реєстрації земельної ділянки 4821784200:02:000:0612 площею 6,00 га, державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 4821784200:02:000:0550 площею 2,00 га скасована, а відповідна Поземельна книга закрита. Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером 4821784200:02:000:0550 перестала існувати, як окремий об`єкт цивільних прав, оскільки шляхом об`єднання увійшла до складу земельної ділянки з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612 площею 6,00 га. Враховуючи те, що до складу новоствореної земельної ділянки увійшла земельна ділянка, яка отримана незаконно та підлягає витребуванню на користь держави, земельна ділянка з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612 не може існувати у встановлених межах. Водночас, без скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612 спірна ділянка буде рахуватися у її складі, а отже неможливо буде забезпечити її витребування у власність держави. Ч. 6 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Отже, з метою реального поновлення прав держави, державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612 підлягає скасуванню. Водночас, відповідно до ч. І0 ст. 79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій використовує відомості Державного земельного кадастру, які долучаються до відповідної заяви, зареєстрованої у Державному реєстрі прав. З наведеного вбачається, що повернення земельної ділянки у володіння власника (держави) шляхом задоволення позовної вимоги про витребування майна в повній мірі не відбудеться з огляду на те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 4821784200:02:000:0550 втратила статус об`єкта цивільних прав, тому рішення суду про витребування майна від добросовісного набувача не є підставою для здійснення реєстратором відповідних дій щодо проставлення відмітки про скасування державної реєстрації прав і відкриття закритого розділу державного реєстру прав та відповідної реєстраційної справи, оскільки за [PERSON] зареєстровано право не на витребувану спірну земельну ділянку, а на новоутворену земельну ділянку, що не відповідатиме меті віндикаційного позову, спрямованого на захист прав власника земельної ділянки. Отже, для ідентифікації та реєстрації земельної ділянки, як окремого об`єкта цивільного права, необхідною умовою є наявність окремо сформованої ділянки з визначеними індивідуальними характеристиками, у тому числі, кадастрового номера, розміру (площі), меж та координат, які містяться у Державному земельному кадастрі, і використовуються реєстратором. Відповідно до ч. 13 ст. 79-1 ЗК України ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). З огляду на зазначене та з урахуванням положень ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності у Державному реєстрі речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612, до складу якої увійшла спірна земельна ділянка з кадастровим номером 4821784200:02:000:0550, підлягає скасуванню. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з [PERSON] також підлягають стягненню понесені прокурором судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 9 394 грн. (8 052 грн. судового збору за подачу позову + 1 342 грн. судового збору за подачу заяви про забезпечення позову).

Outcome: approved