Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

21.02.2020 позивач звернувся із позовом в якому просить: - встановити факт постійного проживання [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] ; - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 21.04.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 27.01.2022 справу прийнято до розгляду головуючим суддею Цитульським В.І. Ухвалою суду від 01.06.2023 заяву позивача від 17.05.2023 про збільшення позовних вимог залишено без руху. Ухвалою суд від 07.08.2023 заяву позивача від 17.05.2023 залишено без розгляду. Ухвалою від 07.08.2023 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання. Ухвалами від 26.09.2023, із занесенням їх до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про виклик свідків та постановлено про заочний розгляд справи. Також у засіданні 26.09.2023, у зв`язку із залишенням без розгляду заяви позивача від 17.05.2023, представник позивача заявила про знаття із розгляду клопотань про залучення співвідповідачів, про залучення третіх осіб, про витребування договорів купівлі-продажу. Узагальнені доводи учасників справи. В обґрунтування позову позивач зазначає, що [PERSON] є його батьком. В свою чергу батьками [PERSON] , а також відповідача, є [PERSON] та [PERSON] . Дідо позивача [PERSON] помер [INFO] , баба позивача [PERSON] померла [INFO] , батько позивача [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] мав у власності квартиру [ADDRESS] , [PERSON] - квартиру [ADDRESS] . На переконання позивача, після смерті баби [PERSON] спадкоємцями першої черги були дідо [PERSON] , батько [PERSON] та відповідач. Після смерті діда [PERSON] спадкоємцями першої черги були батько [PERSON] та відповідач. [PERSON] прийняв спадщину, так як фактично проживав зі своїми батьками, проте не оформив спадкових прав через хворобу. Відтак позивач просить встановити фак такого спільного проживання. В свою чергу позивач успадкував майно свого батька, в тому числі квартири [PERSON] та [PERSON] . Проте нотаріусом видано свідоцтв про право на спадщину за законом щодо майна останніх одноосібно на відповідача, яка в подальшому продала обидві квартири в користь третіх осіб [PERSON] та [PERSON] . Тому позивач просить визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину після [PERSON] та [PERSON] в користь відповідача. У проясненнях третя особа [PERSON] заперечує проти позову, вказує, що позивач наводив протилежну позицію щодо факту прийняття спадщини його батьком у справі №200/21045/14-ц та відповідну обставину було встановлено рішенням апеляційного суду. Інші особи правом на подання заяв по суті справи не скористалися. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позову зазначила, підстави аналогічні змісту позову. Представник третіх осіб просив відмовити у задоволенні позову, навів мотиви, аналогічні зазначеним у письмовому поясненні. Інші учасники в судове засідання не з`явилися. Обставини, встановлені судом. 21.08.2020 позивач змінив прізвище зі « [PERSON] » та « [PERSON] ». Батьком позивача є [PERSON] . Батьками [PERSON] , а відповідно бабою та дідом позивача, є [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та [PERSON] є батьками також відповідача. На підставі договору купівлі-продажу від 15.01.2003 [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу від 19.02.2003 [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] . [INFO] померла баба позивача [PERSON] . Після її смерті спадкова справа не заводилася. [INFO] помер дід позивача [PERSON] . Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровської МНО Царейкіним М.М. заведено спадкову справу із якої вбачається: - 11.09.2014 заяву про прийняття спадщини подала відповідач; - 15.10.2014 відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після [PERSON] ; - 17.11.2014 відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після [PERSON] , із вказівкою, що останній успадкував її після [PERSON] . При цьому, згідно довідки від 10.11.2014 у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] (відповідач) з 25.02.2003 до 14.05.2004; [PERSON] (дід позивача) з 25.02.2003 по 09.03.2010; [PERSON] (баба позивача) з 25.03.2003 до [INFO] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] . 03.10.2014 позивач [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадними після батька [PERSON] . Постановою Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори від 11.11.2014 позивачу відмовлено у посвідченні нотаріальної дії з підстави пропуску строку для прийняття спадщини його батьком після матері [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.02.2023, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2014. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.02.2023, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04.11.2014. 27.11.2014 Позивач звертався до суду із позовом про встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після [PERSON] та [PERSON] та про визнання недійсними свідотв про право на спадщину, справа №200/21045/14-ц. При цьому позивач зазначав, що батько позивача [PERSON] , станом на день відкриття спадщини після [PERSON] та [PERSON] , був зареєстрований та мешкав за адресою [ADDRESS] , до нотаріальної контори заяв про прийняття спадщини не подавав, а тому пропустив строк для прийняття спадщини. Позивач вважав, що його батько мав поважну причину пропуску строку для прийняття спадщини після смерті своїх батьків. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.11.2017 відмолено у задоволенні позову [PERSON] за мотивів не залучення до участі у справі власника частини спадкового майна - [PERSON] . Вказаним рішенням встановлено, що станом на день смерті [PERSON] та [PERSON] останні проживала по [ADDRESS] , а батько позивача [PERSON] проживав по [ADDRESS] та не прийняв спадщину. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 2\~522,40 грн. Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. У відповідності до ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю (правовий висновок, наведний у постанові ВС від 22.06.2023 у справі №495/8160/18). За приписами\~ч.1\~ст.1261\~ЦК України,\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У відповідності до ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За приписами ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За приписами ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати\~Касаційного цивільного суду, у постанові від 10.04.2019 у справі №390/34/17, висловив такий висновок про застосування норми права: «Добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». У судовій практиці Великої Палати Верховного Суду йдеться про те, що загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень (див. постанову від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц). Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. Дія вказаного принципу проявляється не лише у чіткості та зрозумілості закону, скільки в процесі його правозастосування. Гарантія остаточності та обов`язковості судових рішень є складовими принципу правової визначеності та означають, що остаточне рішення компетентного суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим як для сторін процесу, так і для суду, який ухвалив таке рішення, і не може переглядатися (постанова від 21.02.2020 у справі №813/2646/18).\~ У постанові ВП ВС від 13.07.2022 у справі №199/8324/19 зазначено: якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі №347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18. Висновки суду. Із встановлених обставин вбачається, що спадкоємцями до майна баби та діда позивача були їхні діти - батько позивача та відповідач. Відтак, у даній справі слід перевірити чи прийняв батько позивача спадщину після свої батьків. У випадку прийняття спадщини слід перевірити чи обрав позивач належний спосіб захисту порушеного права, а також інші обставини (зокрема чи залучено належних відповідачів). Основним у з`ясуванні першого питання суд вважає той факт, що позивач, при попередньому зверненні до суду мотивував позовну заяву тим, що його батько, на момент смерті свої батьків, проживав окремо та не прийняв спадщину. Подаючи новий позов позивач змінив позицію та зазначає, що його батько фактично проживав на момент смерті із своїми батьками. У таких діях позивача вбачаються ознаки «суперечливої поведінки», а суд приходить до переконання про голослівність «нової» позиції позивача. Крім того, рішенням суду у справі №200/21045/14-ц фактично встановлено, що спадкодавці проживали по [ADDRESS] , тоді як батько позивача проживав по [ADDRESS] . Вказана обставина є звільненою від доказування на підставі ч.4 ст.82 ЦПК України. В сукупності вказані вище дві обставини дають підстави виснувати про відсутність факту прийняття спадщини батьком позивача після [PERSON] та [PERSON] . При цьому нове з`ясування обставин прийняття спадщини батьком позивача можна трактувати як перегляд остаточного рішення, що порушить принцип правової визначеності. Викладене також спонукало суд відмовити у задоволенні клопотання позивача про виклик свідків. Наведений вище висновок має значення для усунення юридичної невизначеності у відносинах між сторонами. При цьому суд вправі зробити відповідний висновок виходячи із того, що до справи залучено усіх заінтересованих осіб. Відмовляючи у позові суд констатує також, що позивачем обрано не належний спосіб захисту та позов пред`явлено до неналежного відповідача. Зокрема задоволення позову не відновить права позивача на спадкове майно. У даному випадку належним є пред`явлення віндикаційного позову до останніх володільців спадкового майна. При цьому судом залишено без розгляду заяву позивача від 17.05.2023 у якій містилися вимоги про віндикацію до володільців і відповідна ухвала суду не оскаржувалася. Крім того суд вважає доцільним звернути увагу, що відповідача заява позивача фактично є новим позовом, адже у ній змінюються як підстави так і предмет позову. Інші доводи сторін спору не впливають на вирішення спору, тому їх аналіз суд не здійснює. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Іншими учасниками судових витрат до відшкодування не заявлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed