Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 13.06.2023 звернувся до суду з вказаним позовом. У позовній заяві вказано, що [INFO] на залізничній колії поблизу станції Лубни потяг № 15 (локомотив ЧСА № 75) сполученням «Харків-Рахів» під керуванням машиніста [PERSON] , скоїв наїзд на [PERSON] , який внаслідок отриманих травм помер. Позивач зазначає, що вказані обставини були встановлені рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 18.10.2022 у справі № 543/855/21. Позивач вказує, що він є батьком загиблого [PERSON] . Смерть сина викликала у позивача необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки з віком в людини зменшується можливість самостійно забезпечувати своє існування. Позивач стверджує, що він втратив підтримку та допомогу, а також можливість отримувати їх в майбутньому. Позивач є пенсіонером за віком і потребує додаткової підтримки та допомоги. [PERSON] вказує, що сталий життєвий устрій позивача непоправно змінено з незалежних від нього обставин. До смерті сина в позивача було звичне для нього життя, в якому син займав важливе місце, позивач втратив можливість тривалого життєвого зв`язку з сином. Крім втрат пов`язаних з підтримкою та допомогою, позивач відчуває біль та страждання через смерть свого сина. Додаткових страждань позивачу додає те, що його внуки позбавлені батьківського піклування. Позивач стверджує, що внаслідок смерті сина, його переслідує відчуття самотності, тривожності, гострої несправедливості. Смерть сина є різкою і психотравматичною подією, яка викликає надзвичайний стрес позивача. Посилаючись на вищевикладені обставини позивач просив стягнути з відповідача на його користь 300000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 29.06.2023 було відкрито провадження у вказаній справі. У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказав, що працівниками залізничного транспорту не були порушені правила безпеки руху або експлуатації тиранспорту, а також відсутні недоброякісний ремонт транспортних засобів, колій, засобів сигналізації та зв`язку тощо, що, на думку представника відповідача, свідчить про правомірність дій відповідача. Відсутність в діях відповідача неправомірності або протиправності виключає його обов`язок відшкодовувати моральну шкоду. Представник відповідача вказує, що дії локомотивної бригади були правомірними та належними, ними невідкладно було застосовано екстрене гальмування. Однак, зважаючи на вагу та швидкість поїзда, настала невідворотна за даних умов подія, після застосування екстреного гальмування поїзд продовжував невідворотно рухатися ще 500 м до повної зупинки. Представник відповідача вважає, що шкода була завдана зокрема і внаслідок непереборної сили. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем не доведено, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань у зв`язку зі смертю сина. У зв`язку з вказаним, представник відповідача просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити, в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засідання просив відмовити у задоволенні позову повністю, в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази і давши їм належну оцінку, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] (а.с. 19). Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 335 від 24.12.2018 [PERSON] травмований при зіткненні з поїздом (а.с. 20-21). Позивач [PERSON] є батьком [PERSON] (а.с. 22-27). 23.12.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про те, що [INFO] поблизу зі станцією Лубни, напроти житлового будинку в м. Лубни по вул. Анатолія Безроди, 18, Полтавської області , потяг № 15 зі сполученням «Харків-Рахів» здійснив наїзд на [PERSON] , який внаслідок отриманих травм помер на місці події. За вказаним фактом органами досудового розслідування було проведене розслідування. Постановою слідчого від 04.06.2020 закрито вищезазначене кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, в діях машиніста [PERSON] вини не встановлено (а.с. 6-9). Згідно інформації АТ «Укрзалізниця» локомотив ЧС4-75 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна Залізниця» АТ «Укрзалізниця». [PERSON] (станом на час надання інформації 27.08.2021) працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніст електровоза з 20.04.2007 року (а.с. 18). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП водієм (машиністом), який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №760/28302/18-ц (провадження №61-12464св20) та від 02 листопада 2020 року у справі №133/1238/17 (провадження №61-19345св19). Судом встановлено, що між діями машиніста, який перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» та наслідками, які настали в результаті події на залізничній колії, є прямий причинний зв`язок. При цьому, відсутність у діях машиніста складу кримінального правопорушення, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності. Таким чином, відповідач, з яким машиніст перебував, в силу зазначених вимог закону, несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини працівника вказаного товариства у її заподіянні. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю. Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено. Оскільки, в ході судового розгляду встановлено, що причиною нещасного випадку на залізниці стала особиста неуважність [PERSON] та нехтування ним правилами безпеки на залізничному транспорті, при цьому, відповідачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами, що зазначена подія сталася внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, то ступінь вини потерпілого є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України та не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №161/3557/19 (провадження №61-18595св19) та від 12 грудня 2018 року у справі №355/981/16-ц (провадження №61-28019св18). Зважаючи на наведений вище висновки Верховного Суду, суд не приймає до уваги пояснення представника відповідача про те, що відсутність в діях відповідача неправомірності або протиправності виключає його обов`язок відшкодовувати моральну шкоду. Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю. Із системного аналізу норм закону випливає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Отже, при визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому, суд бере до уваги, що сам факт загибелі сина під час дорожньо-транспортної пригоди є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Суд також приймає до уваги викладені у позовній заяві пояснення позивача про те, що смерть сина викликала у нього необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки з віком в людини зменшується можливість самостійно забезпечувати своє існування, він втратив підтримку та допомогу, а також можливість отримувати їх в майбутньому, він є пенсіонером за віком і потребує додаткової підтримки та допомоги. Суд також приймає до уваги пояснення позивача про те, що сталий життєвий устрій позивача непоправно змінено з незалежних від нього обставин, до смерті сина в позивача було звичне для нього життя, в якому син займав важливе місце, позивач втратив можливість тривалого життєвого зв`язку з сином, крім втрат пов`язаних з підтримкою та допомогою, позивач відчуває біль та страждання через смерть свого сина, його переслідує відчуття самотності, тривожності, гострої несправедливості, смерть сина є різкою і психотравматичною подією, яка викликає надзвичайний стрес позивача. Також суд враховує відсутність вини відповідача в настанні смерті [PERSON] , при цьому смерть останнього сталася саме внаслідок його власної грубої необережності, перебування у стані алкогольного сп`яніння та порушення правил безпеки громадян на залізничному транспорті, що в сукупності сприяло виникненню моральної шкоди та відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування такої шкоди. Враховуючи вищевикладене та виходячи із засад розумності та виваженості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Такий розмір моральної шкоди є справедливим. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання цієї позовної заяви до суду. У той же час, з урахуванням ціни позову, на підставі ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 4500 грн. (300000 х 1,5% / 100% = 4500 грн.). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У пунктах 35, 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). З урахуванням викладеного, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір, від сплати якого звільнений позивач, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 750 грн. (50000,00 грн. х 100% / 300000,00 грн. = 16,66%; 4500 грн. х 16,66 / 100 = 750 грн.).

Outcome: partial