Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

У березні 2023 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь пеню за договором купівлі продажу майнових прав № 61/2ШК від 25.02.2015 в розмірі 582789,76 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 25.02.2015 між [PERSON] та відповідачем укладено договір купівлі продажу-майнових прав № 61/2ШК. 24.03.2015 вартість майнових прав була повністю сплачена в сумі, в тому числі з ПДВ в розмірі 476 330,00 грн. В подальшому 02.10.2015 між [PERSON] , позивачкою та відповідачем укладено додаткову угоду № 1 до Договору купівлі-продажу майнових прав № 61/2ШК від 25.02.2015 та внесено до нього зміни, щодо зміни покупця, внаслідок чого всі права покупця перейшли до позивача. З боку позивача всі умови договору були виконані, натомість відповідач умови договору не виконав в частині дотримання строків завершення будівництва, який сплив у другому кварталі 2016 року. З урахуванням вказаного позивач на підставі п. 6.9 Договору та ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» просив стягнути з відповідача неустойку за прострочення виконання зобов`язань, яка з 01.07.2016 по 13.03.2023 становить 582 789,76 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2023 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.03.2023 відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 30.05.2023 до суді надійшло клопотання представника відповідач про залишення позову без руху, оскільки ЗУ «Про захист прав споживачів», на який позивач посилався при зверненні до суду з цим позов, не застосовуються до правовідносин які виникли між сторонами. 30.05.2023 до канцелярії суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволені позову з тих підстав, що відповідачем умови договору порушені не були, договір не містить остаточного терміну завершення будівництва, а лише запланований (попередній, орієнтовний) і до виниклих правовідносин не може бути застосовано положення ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім цього, припустивши, що позивач має право на нарахування неустойки, вважає, що її розмір нарахований позивачем не вірно, оскільки має нараховуватись з 29 серпня 2016 року, тобто після прострочення в 30 днів, оскільки початок його обліку настав з 30 червня 2016 року. Також відповідач зазначає на пропуск строку позовної давності на звернення до суду з вказаними позовними вимогами. Відповідь на відзив до суду не надходила. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідних клопотань до суду не надходило. З огляду на викладене, суд, відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі доказами. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках та відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 25 лютого 2015 року між [PERSON] та ТОВ «ВКФ Фарби України» укладено Договір купівлі продажу майнових прав № 61/2/ШК. Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Договору Продавець продає, а Покупець купує Майнові права на Об`єкт нерухомості у порядку та умовах, передбачених цим Договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж. В силу вимог п. 2.2 ст. 2 Договору Сторони домовились, що Об`єктом нерухомості, Майнові права на який передається за даним Договором, є об`єкт нерухомості, розташований в Об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: [ADDRESS] , 2 поверх, секція 2 , загальною площею 41,42 м?. Згідно п. 2.4 ст. 2 Договору запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2016 року. Відповідно до п.4.2 ст.4 Договору «Орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення цього Договору складає 476 330 грн 00 коп. 02 жовтня 2015 року між Відповідачем, [PERSON] та [PERSON] укладено Додаткову угоду №1 до Договору купівлі продажу майнових прав № 61/2/ШК від 25 лютого 2015 року та внесені зміни до Договору, щодо зміни «Покупця», внаслідок чого всі права та обов`язки Покупця перейшли до Позивача. На виконання умов Договору визначених у п. 4.3.1 ст. 4 Договору позивач оплатив на рахунок відповідача 100% вартості майнових прав на Об`єкт нерухомості за будівельною адресою: [ADDRESS] , 2 поверх, секція 2 , загальною площею 41,42 м? в сумі 476 330 грн 00 коп., в тому числі ПДВ 20% - 66 732 грн 12 коп., що підтверджується довідкою про 100% фінансування від 24 березня 2015 року. Таким чином позивач зобов`язання перед відповідачем за договором виконала в повному обсязі. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, відповідно до ст. 629 ЦК України. За приписами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За умовами ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 7.1. Договору, у випадках невиконання або неналежного виконання зобов`язань за даним Договором, винна Сторона відшкодовує потерпілій Стороні всі збитки, спричинені такими її винними діями (бездіяльністю) згідно чинного законодавства. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. За умовами ч. 2 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. При цьому ст. 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до п. 2.4 Договору за плановий термін будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - 2 кварталу 2016 року. Відповідно до п. 5.2.5. Договору відповідач зобов`язався забезпечити будівництво Об`єкта капітального будівництва та введення його в експлуатацію в термін зазначений в п. 2.4 Договору. Як зазначає позивач в позові, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав у строк передбачений в договорі, об`єкт не завершив. Проте відповідач зазначає, що термін зазначений в п. 2.4 Договору є запланований, а тому до обов`язку відповідача не належить будівництво об`єкту саме в цей конкретний термін. Згідно зі ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Стаття 252 ЦК України дає визначення строку та терміну, а саме: строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відтак, строк прийняття об`єкта будівництва до експлуатації в договорі конкретно не визначений, а в пункті 2.4 Договору зазначена не конкретна, а планова календарна дата прийняття об`єкта будівництва до експлуатації. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду від 22.07.2020 у справі № 369/6303/19 (провадження № 61-6531св20) зазначено, що встановивши, що термін прийняття об`єкта будівництва до експлуатації в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартири конкретною датою не визначено, а вказана орієнтовна дата, а також те, що прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правових відносин, склад цивільно-правового порушення зі сторони відповідача відсутній. Це виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (пені). Отже, термін прийняття об`єкта будівництва до експлуатації в договорі купівлі-продажу майнових прав на об`єкт будівництва у даній справі конкретною датою не визначено, а вказана планова дата, що виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (штрафу). У постанові Верховного Суду від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19, визначено, що на кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства. Відповідно до п. 6.9 Договору у разі не введення експлуатацію секції в запланований термін зазначений в п. 2.4 цього Договору, Продавець перераховує на рахунок Покупця щомісячно 5% неустойки від фактично сплаченої суми Покупцем на користь Продавця на протязі 60 днів від запланованої дати введення в експлуатації, якщо строк порушено більш ніж на 30 календарних днів. Аналізуючи зазначений пункт договору, суддя дійшов висновку, що відповідальність відповідача обмежена виплатою на користь позивача щомісячно 5 % неустойки від фактично сплаченої суми, але виключно на протязі 60 днів від запланованої дати введення в експлуатації (2 квартал 2016 року), тобто протягом 01.07.2016 - 01.09.2016 рр. Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання позивача на ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Відповідно до ч. 5 ст. 10 вказаного Закону у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Статтею 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Положеннями ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція (пункт 7); споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Верховний Суд у постанові від 17.05.2023 справа №591/19/20 зробив висновок, що положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» про стягнення пені не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору інвестування у будівництві житла (купівлі-продажу майнових прав), оскільки укладений між сторонами договір про інвестування у будівництво житла не передбачає розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі. А позивачем неустойка обчислена від вартості об`єкта інвестування. При цьому у відповідача не існувало грошового зобов`язання, а лише зобов`язання зарезервувати квартиру й передати її після введення будинку в експлуатацію. Відтак, з урахуванням вказаного правового висновку Верховного Суду щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, який відповідно ч.4 ст. 263 ЦПК України враховується судом, суд приходить до висновку про безпідставність посилань ініціатора позову щодо можливості застосування до спірних правовідносин штрафних санкцій, регламентованих ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Також, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Таким чином, з огляду на викладене вище, враховуючи норми діючого законодавства та надані сторонами докази, проаналізувавши встановлені обставини у справі, оцінивши надані в силу положень ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що жодних належних, достатніх та достовірних доказів, які б доводили викладені у позовній заяві твердження позивача, до позовної заяви не долучено та суду не надано, отже, твердження позивача ґрунтуються на припущеннях, відтак, не можуть бути прийняті судом як докази на підтвердження дійсних обставин справи, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог, відтак, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed