Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

22 листопада 2022 року [PERSON] через представника звернулася до суду із позовом до [PERSON] із вимогами про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що продовжує навчання та, неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а. с. 1-6, 34-39). В обґрунтування позовних вимог вказано, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідач у вихованні доньки з сином участі не бере, коштів на їх утримання не надає, тому діти перебувають на повному її утриманні. Їхній син [PERSON] , який не досяг 23 років, навчається на третьому курсі Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» на факультеті «Інформаційних технологій», на денній формі навчання, що позбавляє його можливості працевлаштуватися та одержувати певний дохід, у зв`язку із чим він потребує матеріальної допомоги. Тому прохає суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їхньої неповнолітньої доньки у розмірі\~1/3\~частки від\~усіх його\~доходів заробітку,\~але не\~менше 50\~%\~прожиткового мінімуму\~на дитину\~відповідного віку,\~починаючи стягнення\~з дати\~звернення до\~суду і\~до повноліття\~дитини та, аліменти на утримання їхнього повнолітнього сина у розмірі 1/3 частки від усіх його доходів заробітку, щомісячно, у зв`язку з продовженням навчання до досягнення ним 23 років, які прохає стягнути разом із витратами на правову допомогу у розмірі 6000 гривень. Ухвалою суду від 28 листопада 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 31). 23 грудня 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 28 листопада 2022 року, позивачкою усунуто (а. с. 33-40). Ухвалою суду від 15 березня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 48), яка надіслана учасникам справи 15 березня 2023 року за вихідним № 8563/23-вих/2/204/835/23. 31 травня 2023 року на адресу з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» повернуто конверт, яким відповідачу направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 50). З цих підстав 23 червня 2023 року судом за вихідним № 17234/23-вих/2/204/835/23 повторно надіслано відповідачу позовну заяву з додатками та копію ухвали про відкриття провадження (а. с. 53), яка ним отримана 01 липня 2023 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення ре поштового відправлення (а. с. 54). Станом на дату розгляду справи відповідачем відзиву не надано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] ,\~ [INFO] ,що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10 вересня 2003 року (а. с. 23) та, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10 серпня 2010 року (а. с. 20). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2019 року у справі № 204/5288/19 шлюбу між сторонами розірвано (а. с. 25 та на звороті). Рішення суду набрало законної сили 27 грудня 2019 року. [PERSON] навчається на третьому курсі денної форми навчання на факультету «Інформаційних технологій» Національного технічного університету «Дніпровська політехніка», за державним замовленням. Передбачене закінчення навчання 31 липня 2024 року, що підтверджується довідкою № 16/56-1216 від 07 листопада 2022 року (а. с. 24). Крім того, судом встановлено, що діти сторін зареєстровані за адресою реєстрації позивачки, що підтверджується відповідними довідками про реєстрацію місця проживання особи (а. с. 15, 18, 22). Щодо стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, суд зазначає наступне. Приписами ст.\~198\~СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Так, позивачкою не доведено, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу. Відповідно до вимог ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно з вимогами ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. У п. 20 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~15.05.2006\~р.\~№ 3\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» вказано, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, зважаючи на те, що позивачкою не доведено всіх обов`язкових підстав для задоволення її вимог щодо стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина на період навчання, зокрема, можливість відповідача сплачувати аліменти, суд дійшов переконливого висновку про те, що підстав для задоволення позовних вимог в цій частині судом не встановлено, через що у їх задоволенні слід відмовити. Щодо утримання неповнолітньої доньки, суд зазначає наступне. Так, приписами ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в у ст. 51 Конституції України, а також у ст. 180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою, в свою чергу, ст.\~15\~СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст.\~8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» визначено, що кожна дитина\~має право\~на рівень\~життя,\~достатній для\~її фізичного,\~інтелектуального,\~морального,\~культурного,\~духовного і\~соціального розвитку,\~а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст.\~7\~СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 80 СК України визначено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі; розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Законом України\~від 03\~листопада 2022\~року №\~2710-IX «Про державний бюджет України на 2023 рік», з 1 січня 2023 року визначено прожитковий мінімум для дітей віком від 6\~до 18\~років у\~розмірі 2833 гривні. Частиною 1\~ст.\~1 Закону\~України «Про\~прожитковий мінімум» визначено, що прожитковий мінімум вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , на час розгляду справи виповнилось 13 повних років. Враховуючи, що відповідач перебуває у працездатному віці, суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачці аліменти на утримання неповнолітньої доньки. Враховуючи вищевикладене, оскільки батьки зобов`язані у рівній мірі забезпечувати дитину усім необхідним, суд вважає,\~що відповідач\~зобов`язаний утримувати\~дітей до\~досягнення ними\~повноліття.\~Через те,\~що відповідач\~матеріальної допомоги\~на утримання\~дітей не\~надає,\~суд дійшов\~висновку про\~можливість стягнення\~з відповідача\~на користь\~позивачки аліментів\~на утримання\~неповнолітньої доньки\~у розмірі\~1/4\~від усіх\~його доходів\~заробітку,\~але не\~менше 50%\~прожиткового мінімуму\~для дитини\~відповідного віку,\~починаючи стягнення\~з 22\~листопада 2022\~року,\~тобто із\~дня звернення\~із позовом\~до суду,\~і до\~досягнення дитиною\~повноліття,\~що є\~об`єктивним,\~необхідним,\~достатнім та\~справедливим розміром\~аліментів з\~урахуванням встановлених\~у справі\~обставин та відповідно до вимог чинного законодавства України. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Частиною 8 ст.\~141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану, в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Судом встановлено, що позивачці правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Ліфлянчик С.І., що діє на підставі свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю серії ДП № 3368 від 08 червня 2017 року, виданого рішенням Ради адвокатів Дніпропетровської області № 76 від 06 червня 2017 року (а. с. 28), на підставі договору про надання правової допомоги № 07/11/2022 від 07 листопада 2022 року (а. с. 7-8). Так, зі змісту вказаного договору (а. с. 7-8), вбачається, що вартість правової допомоги зі складання, оформлення та подання позовної заяви про стягнення аліментів з [PERSON] складає 6000 гривень. На підтвердження оплати отриманої правової допомоги у розмірі 6000 гривень, суду надано копію квитанції № 0.0.2732516158.1 в АТ «КБ «Приватбанк» (а. с. 10). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Також, Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Таким чином, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, приймаючи до уваги обсяг наданих адвокатом послуг, суд доходить висновку, що факт понесення витрат на правничу допомогу у заявленому представником позивачки розмірі не доведено, тому суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу у сумі 2000 гривень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір на підставі приписів ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial