Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-28 00:00:00

21.12.2021 до Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , разом із спадкодавцем [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] , у кв. [ADDRESS] з 2010 року і до часу відкриття спадщини [INFO] . Позовні вимоги мотивовані наступним. Позивач є донькою [PERSON] , яка в свою чергу була дружиною [PERSON] , який помер [INFO] . Останні 11 років та й на час смерті [PERSON] проживав за адресою реєстрації своєї дружини: [ADDRESS] , разом зі своєю дружиною [PERSON] , але адреса реєстрації була інша, а саме: [ADDRESS] . 24.11.2021 [PERSON] подала приватному нотаріусу ХМНО Хома О.В. заяву від 13.07.2021 про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, яка була долучена до матеріалів спадкової справи №23/2021, яка була раніше заведена за заявою іншого спадкоємця. Матір позивачки входила в коло першої черги спадкоємців за законом, оскільки є дружиною спадкодавця. Матір позивачки [PERSON] померла [INFO] . Позивач своєю заявою від 04.12.2021 повідомила ПН ХМНО Хома О.В. про те, що її матір померла, та 13.12.2021 було подано заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері. Тому, позивач набула права на спадкування після померлої матері [PERSON] , яка є спадкоємцем першої черги після померлого [PERSON] . Оскільки місце проживання [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано за різними адресами, тому позивач вимушена звернутись до суду з вказаною позовною заявою. 20.07.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить залишити позовну заяву без задоволення, зазначаючи, що єдиною спадкоємицею майна [PERSON] є [PERSON] , та вказав, що його син [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП «МБЛ №18» з 09.01.2021 по 07.05.2021, де і помер, та він проживав за місцем своєї реєстрації, та інколи у своєї дружини [PERSON] . Враховуючи, що вказаний відзив було подано до суду з порушенням встановленого строку, та з порушенням порядку його подання, встановленого приписами ст. 178 ЦПК України, суд вважає враховувати його як письмові пояснення по справі. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, повідомлялись у встановленому законом порядку. Від представника позивача адвоката Іващенко Д.С. на адресу суду надійшло клопотання про його участь в судовому засіданні в режимі ВКЗ, однак відповідно до акту від 29.09.2023 складеного секретарем судового засідання Черниш О.М., останній прийняв запрошення в системі ВКЗ для участі в судовому засіданні, однак не дочекавшись складу суду відключився від відеоконференції та вийшов із системи ВКЗ, та в подальшому на неодноразові дзвінки не відповідав, та знаходився поза мережею ВКЗ. Інші учасники судового розгляду в судове засідання також не з`явились, повідомлялись судом у встановленому законом порядку. Від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення по справі, в яких вона просить розглянути справу за її відсутності, та заперечує проти позову, посилаючись на те, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті свого батька, та він проживав за адресою своєї реєстрації, та те, що він перебував у шлюбі їй взагалі не відомо, інші особи в квартирі з ним ніколи не проживали, та з 09.01.2021 по 07.05.2021 батько знаходився на лікуванні в лікарні, де і помер. Від третьої особи ПН ХМНО Хома О.В. до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, та просила ухвалити рішення на розсуд суду. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, та за наявними в справі доказами, оскільки в судовому засіданні вже надавалось вступне слово стороні позивача, були досліджені всі докази по справі, та оголошувалась перерва для виклику свідків в судове засідання, однак вони до суду не з`явились, повідомлялись у встановленому законом порядку двічі. Тому суд вважає, що не з`явлення сторони позивача в судове засідання не є перешкодою для розгляду справи. За змістом частин першої-другої статті 223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 21.12.2021 вказана позовна заява надійшла до суду та розподілена судді Зубу Г.А. 07.02.2021 судом здійснено електронний запит з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надано 07.02.2022. Ухвалою судді від 15.02.2022 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.12.2022 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, та виклик свідків, та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . Ухвалою суду від 24.01.2023 закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті, та задоволено клопотання представника позивача про виклик свідка. Протокольною ухвалою суду від 31.05.2023 задоволено клопотання представника позивача про участь в судовому засіданні в режимі ВКЗ з використанням власних технічних засобів. Судом встановлено, що 29.04.2014 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби ХМУЮ, актовий запис №442. Позивач є донькою [PERSON] , про що свідчить надано до суду свідоцтво про народження серії [NUMBER] . [INFO] помер [PERSON] , [INFO] померла [PERSON] . Однак, 24.11.2021 [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] , на що нотаріусом було повідомлено про пропуск встановленого строку для прийняття спадщини, та рекомендовано звернутись до суду. 04.12.2021 позивачка звернулась до приватного нотаріуса Хоми О.В. із заявою про смерть своєї матері, та повідомила, що вона буде вживати заходи щодо продовження строків на прийняття спадщини після смерті [PERSON] 13.12.2021 позивачка звернулась до приватного нотаріуса ХМНО Кимлик Н.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] , на підставі чого було заведено спадкову справу №68836699. Так, судом встановлено, що матір позивачки [PERSON] за життя була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа №2945001, та у зв`язку з тим, що його дружина [PERSON] була зареєстрована за іншою адресою, нею було пропущено 6-місячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини, тому вона звернулась до суду з вказаною позовною заява для встановлення вказаного факту. З матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що після його смерті із заявою про прийняття спадщини звернулась його донька [PERSON] , інша донька [PERSON] відмовилась від права на спадщину на користь [PERSON] . Також встановлено, що [PERSON] з 09.01.2021 по день своєї смерті [INFO] знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП «МБЛ №18» ХМР, що підтверджується випискою із історії хвороби, яка видана лікувальним закладом. Зі слів хворого його місцем проживання зазначена адреса: [ADDRESS] . Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зміст статті 89\~ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.1,2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно з ч.1 ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до положень статтей 1222, 1223 ЦК України, Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У ст. 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті,\~той з\~подружжя,\~який його\~пережив,\~та батьки. Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, згідно ст. 1269 ЦК України. Відповідно до частин 3 та 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1\~ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За вказаних обставин, судом встановлено, що третя особа по справі [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька, та подала заяву до нотаріуса у встановлений 6-місячний строк. Заповіт після смерті [PERSON] відсутній, та інші спадкоємці за законом відсутні, оскільки інша донька померлого [PERSON] відмовилась від права на спадщину, а дружина [PERSON] звернулась із заявою з пропущенням встановленого 6-місячного строку, оскільки вони з померлим були зареєстровані за різними адресами. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 360/2312/16-ц, ВС зазначив, відповідно до п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом МЮ України від 03 березня 2004 року № 20/5, у редакції чинній на час відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкоємцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка ЖЕО, правління житлового - будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкоємцем, копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини, реєстраційний напис у паспорті спадкоємця про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Статтями 2, 3\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання особи за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16 (провадження № 61-15926св18), від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18), від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17 (провадження № 61-43496св18). В ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308сво18), якою вказану справу повернуто колегії суддів, яка її передала на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зазначено, що тлумачення статті 29\~ЦК України у поєднанні зі статтями\~2,\~3\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого\~постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті, так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц (провадження № 61-11488св21). Отже, під час вирішення питання, чи прийняли спадкоємці спадщину у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, суд повинен досліджувати та встановлювати фактичне місце проживання спадкодавця на момент смерті та фактичне місце проживання його спадкоємців. Відповідно до частин першої та другої\~статті 315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. У справі, яка є предметом розгляду, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання останньої як спадкоємця першої черги зі спадкодавцем [PERSON] на час його смерті. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). До суду не надано належних та достовірних доказів, які підтверджують факт постійного проживання [PERSON] разом з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з 2010 року і до часу відкриття спадщини. Крім того, спадкоємець [PERSON] - [PERSON] залучена до участі в справі як третя особа, хоча сторона позивача ознайомилась з матеріалами спадкової справи, та своїм правом на залучення або заміну відповідача по справі не скористалась. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша\~статті 16 ЦК України). Відповідно до частин першої та третьої\~статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із\~статтею 51 ЦПК України\~суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Відповідно до ст. 12 ч.4 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За вказаних обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з недоведеністю позовних вимог та безпідставністю за наведених вище підстав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed