Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

23 грудня 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] із вимогою про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП. (а. с. 1-5). В обґрунтування позовних вимог вказує, що йому на праві приватної власності належить транспортний засіб легковий автомобіль загальний седан-В Mazda 3, реєстраційний номер [NUMBER] . 05 червня 2022 року у м. Дніпрі на вул. Криворізькій, в районі перехрестя із пр. Металургів сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Мазда, під керуванням водія [PERSON] , та автомобіля Toyota Camry, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок якої його автомобіль Мазда отримав механічні ушкодження. При цьому, зазначає про те, що дорожньо-транспортна пригода відбулася в наслідок того, що [PERSON] , керуючи автомобілем Мазда, виконував маневр повороту ліворуч, виїжджав з другорядної дороги та не надав перевагу у русі автомобілю Тойота, який рухався головною дорогою. Вказує, що за фактом настання ДТП щодо водія [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення. Однак, за наслідками розгляду судами справи № 205/4665/22, постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року констатовано, що порушення швидкісного режиму, допущене водієм автомобіля Тойота, не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із настанням події ДТП, а відтак - провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрите судом апеляційної інстанції з підстав події і складу адміністративного правопорушення в діях водія [PERSON] . При цьому, зазначає про те, що з тексту вказаної постанови апеляційної інстанції, вбачається те, що саме з вини [PERSON] настала дорожньо-транспортна пригода, а тому на переконання позивача саме він є тією особою, яка зобов`язана відшкодувати завдані йому фактом пошкодження автомобіля Мазда матеріальні збитки у сумі 70052 гривень 14 копійок. Тому прохає суд стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду у сумі 70052 гривень 14 копійок разом із судовими витратами по справі. Ухвалою суду від 30 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 26). 19 січня 2023 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Садиленком О.Л., подано заяву про усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 30 грудня 2022 року, однак недоліки не усунуті у повному обсязі (а. с. 27-29). Ухвалою суду від 30 січня 2023 року позовну заяву залишено без руху повторно, позивачу надано час на усунення недоліків (а. с. 30). 07 лютого 2023 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 30 січня 2023 року, позивачем усунуто (а. с. 38). Ухвалою суду від 14 березня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 45), яка надіслана учасникам справи 14 березня 2023 року за вихідним № 7187/23-вих/2/204/1042/23 (а. с. 46). 28 квітня 2023 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 49-51), в якій він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позовних вимог заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає те, що дійсно він керував 05 червня 2022 року належним [PERSON] транспортним засобом Мазда 3, реєстраційний номер [NUMBER] , виконуючи поворот ліворуч з пр. Металургів на вул. Криворізька. Разом з цим, зазначає про те, що він вжив усіх необхідних заходів безпеки, виконуючи маневр виїзду з другорядної дороги на головну на нерегульованому перехресті, зокрема, на нерегульованому перехресті: він зупинив керований автомобіль, оглянув головну дорогу, переконавшись у відсутності автомобілів на відстані менше ніж 100 метрів, він поновив рух керованого автомобіля. Після цього він помітив, що зліва автомобіль, який спочатку був на значній відстані, дуже стрімко наближається. Стверджує, що з цього він зрозумів, що відповідний автомобіль, що наближається зліва, рухається зі значним перевищенням швидкості, тому він одразу виконав приписи пункту 12.3. ПДР та зупинив керований ним автомобіль Мазда 3. Натомість, автомобіль, що наближався зліва - як згодом стало відомо Тойота Кемрі, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , теж почав гальмувати, бо він побачив його загальмовані колеса, з-під яких йшов дим від інтенсивного тертя гуми об поверхню дороги. Вказує, що зазначене підтверджується відеозаписами з камер «Безпечне місто». Крім того, зазначає, що він переконаний в тому, що якби [PERSON] не перевищував максимально дозволену в межах населеного пункту швидкість, то він би встигнув безпечно виконати маневр повороту; а сам [PERSON] міг би зупинити керований ним автомобіль до місця зіткнення. Разом з цим, зазначає про те, що ніхто із учасників дорожнього руху своєю поведінкою не змушував [PERSON] розганяти керований ним автомобіль до швидкості не менше ніж 90 км/год., останній самостійно та на власний розсуд обрав відповідну швидкість, з якою керував автомобілем. Зазначає, що висновки апеляційного суду є помилковими, оскільки, він як учасник дорожнього руху також мав право розраховувати, що водії автомобілів, що рухаються головною дорогою, виконують ПДР, в тому числі і водій [PERSON] . При цьому, на підтвердження факту відсутності його вини у заподіянні шкоди [PERSON] надав суду висновок експерта за результатами проведеної судової інженерно-технічної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП № 10.1/011 від 12 квітня 2023 року, що складений судовим експертом [PERSON]. на його замовлення. Станом на дату ухвалення рішення відповідь на відзив на адресу суду не надходила. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що власником транспортного засобу Mazda 3, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] є позивач (а. с. 7). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 205/4665/22 скасовано постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, якою [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. та, постановлено нову, якою [PERSON] , визнано невинним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження у справі закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП (а. с. 8-9 та на звороті). Зі змісту вказаної постанови вбачається, що за клопотанням потерпілої сторони в судовому засіданні було допитано експерта [PERSON] , який вважав, що саме порушення водієм [PERSON] п. 12.4 ПДР України призвело до настання ДТП. Натомість, дії потерпілого [PERSON] , які також полягали у порушенні ПДР України, вважав такими, що не стали наслідком ДТП. З даним твердженням експерта не погодився суд апеляційної інстанції, оскільки вважав, що в даному випадку, кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ПДР України. Так, на думку апеляційного суду, [PERSON] , перевищуючи максимально дозволену швидкість для руху, рухаючись по головній дорозі, маючи перевагу в русі над водієм [PERSON] , який виїжджав з другорядної дороги, на якій встановлений знак 2.1 дати дорогу, міг розраховувати на те, що, останній буде також виконувати ПДР України, та що він не здійснюватиме будь-яких маневрів не переконавшись, що це буде безпечно. Відповідно до копії висновку експерта автотоварознавця Цаберябого В.М., що складений за заявою [PERSON] (а. с. 10-22), вартість відновлювального ремонту автомобіля Mazda 3, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 156728 гривень 11 копійок, а вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Mazda 3, реєстраційний номер [NUMBER] , становить 70052 гривні 14 копійок. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом з цим, приписами ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з вимогами ч. ч 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Пунктом 2 постанови № 6 Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК (1540-06) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного суду від 23 січня 2019 року у справі № 674/1666/14-ц. Таким чином, у правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди. При цьому, обов`язок доказування наявності шкоди та її розміру покладається на позивача, відсутність вини у заподіянні шкоди повинен довести відповідач. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Так, відповідачем на спростування своєї вини надано суду висновок судового експерта [PERSON]. за результатами проведення судової інженерно-технічної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП від 12 квітня 2023 року № 10.1/011 (а. с. 68-81 та на звороті), з якого, з-поміж іншого вбачається: що при зафіксованих вихідних даних: водій автомобіля Toyota [PERSON] мав технічну можливість запобігти пригоді, а водій автомобіля Mazda [PERSON] не мав технічної можливості запобігти контактуванню автомобілів Mazda i Toyota та зіткненню останнього з автомобілем Peugeot шляхом своєчасного виконанням тих чи інших норм даних Правил - технічна можливість щодо запобігання події для водія [PERSON] не визначалася його односторонніми діями; дії водія автомобіля Toyota [PERSON] : не відповідали вимогам п. п. 10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху, що, з технічної точки зору, не перебувало у причинному зв`язку із настанням події даної ДТП; не відповідали вимогам п. п. 12.4. та 12.9. (ч. «б») ПДР, що, з технічної точки зору, перебувало у причинному зв`язку з настанням події даної ДТП (наїзд на автомобіль Mazda та зіткнення з автомобілем Peugeot); - дії водія автомобіля Mazda [PERSON] не відповідали вимогам п. п. 10.1 та 16.11 ПДР, що, з технічної точки зору, не перебувало у причинному зв`язку з настанням події даної ДТП. При цьому, експертом зазначено, що в умовах місця пригоди спочатку водій автомобіля Toyota розпочав рух з перевищенням встановлених швидкісних меж в населеному пункті (50 км/год), що і перебувало у причинному зв`язку із настанням події даної ДТП, а вже потім, не менше ніж через 1.4с (5.2-3.8-1.4с), дії водія [PERSON] перестали відповідати вимоги п. п. 10.1 та 16.11 ПДР. Тобто невідповідність дій водія [PERSON] настала, не менше ніж на 1,4 с раніше від невідповідностей дій водія [PERSON] . Крім того, судовий експерт вважав за необхідне звернути увагу на те, що відсутність у схемі місця ДТП від 05 червня 2022 року по вул. Криворізькій, перед перетином проїзних частин, по ходу руху у напрямку до вул. Київської, дорожнього знаку 2.3 Правил не вплине на висновки проведеного дослідження і вони тим більше будуть справедливими. Таким чином, доводи позивача про те, що дії водія [PERSON] перебували в причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, спростовані наданими відповідачем доказами, які є належними, достатніми та допустимими, й такими, що узгоджуються між собою. Крім того, суд зазначає про те, що приписами ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Так, вимогами ст. 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Нормою ч. 3 ст. 988 ЦК України визначено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Приписами ч. 1 ст. 990 ЦК України визначено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Згідно з вимогами ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Пунктами 1.4, 1.7 ст. 1 цього Закону визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно з вимогами ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Приписами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19. Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України, відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19), підстав відступати від яких суд не вбачає. В свою чергу, непред`явлення вимоги до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди, про що зазначено в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Так, перевіркою чинності поліса внутрішнього ОСЦПВВТЗ, на офіційному сайті МТСБУ https://policy.mtsbu.ua/, що є загальновідомою інформацією, судом встановлено, що станом на дату дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника Mazda 3, реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована у ПАТ «СК «Прем`єр Альянс» за цивільним полісом № 206630903, який станом на дату пригоди був чинний, а власника Toyota Camry реєстраційний номер [NUMBER] - у ПАТ «СК «Провідна» за цивільним полісом № АР5832050. Натомість, відомостей ані про те, що позивач звертався до страховика власника транспортного засобу Toyota Camry, реєстраційний номер [NUMBER] , дії якого знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та, відповідальність якого застрахована у ПАТ «СК «Провідна» за цивільним полісом № АР5832050, ані до самого власника транспортного засобу Toyota Camry реєстраційний номер [NUMBER] - [PERSON] , матеріалами справи не містять. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказано, що щоб визнати відповідача неналежним, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Також ВП ВС у вказаній постанові зазначила про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 вказано, що суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 707/2-1006/2011 вказано про те, що суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначеної процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зокрема до [PERSON] , який 05 червня 2022 року у м. Дніпрі на вул. Криворізькій, в районі перехрестя із пр. Металургів керував транспортним засобом позивача - Mazda 3, реєстраційний номер [NUMBER] , та який став учасником дорожньо-транспортної пригоди за участі автомобіля Toyota Camry, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , дії якого мають безпосередній причинно-наслідковий зв`язок з її настанням та, цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПАТ «СК «Провідна» за цивільним полісом № АР5832050, а відтак [PERSON] є неналежним відповідачем у справі. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивачем пред`явлено позов до відповідача [PERSON] , який є неналежним відповідачем у справі, клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача до суду не надано, суд дійшов переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підстави для задоволення позову відсутні, через що суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed