Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

В серпні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив визнати за позивачем право власності на транспортний засіб «Хюндай Елантра» д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, № двигуна [NUMBER] , № кузова [NUMBER] , а також зняти арешт із транспортного засобу «Хюндай Елантра» д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, № двигуна [NUMBER] , № кузова [NUMBER] , накладений постановою про накладення арешту від 14.06.2017 року Корабельним районним відділом державної виконавчої служби м. Херсона. В обґрунтування позову зазначено, що 25.08.2018 року між позивачем та відповідачем в Сервісному центрі МВС № 8043 було укладено договір дарування № 8043/2018/1078246. Згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, 25.08.2018 року було здійснено перереєстрацію транспортного засобу «Хюндай Елантра» д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, № двигуна [NUMBER] , № кузова [NUMBER] із [PERSON] на [PERSON] , та, останній, є власником зазначеного автомобіля. Позивач вказує, що в 2023 році, вирішивши здійснити відчуження належного йому на праві власності автомобіля, позивачу стало відомо про те, що на цей автомобіль 11.09.2018 року на підставі постанови про арешт від 14.06.2017 року було накладено обтяження у виді арешту. Позивач вказує, що він не є боржником у будь-якому виконавчому провадженні, та не є стороною у справі, по якій було накладено арешт в якості забезпечення позову, а тому в процесуальному порядку позбавлений можливості ініціювати питання про скасування заходів забезпечення позову. Наявність арешту на вказане майно позбавляє позивача права здійснити відчуження майна, а також перешкоджає реалізації ним своїх прав, як власника майна, а тому він звернувся із даним позовом до суду. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.08.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Суд подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі та визнанням позовних вимог. Третя особа явку свого представника не забезпечила. Про розгляд справи повідомлялась належним чином. З будь-якими клопотаннями о суду не зверталась. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін в підготовчому судовому засіданні на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 25.08.2018 року було здійснено перереєстрацію транспортного засобу «Хюндай Елантра» д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, № двигуна [NUMBER] , № кузова [NUMBER] із [PERSON] на [PERSON] на підставі договору дарування № 8043/2018/1078246 від 25.08.2018 року, укладеного в ТСЦ 8043 РСЦ МВС в м. Києві. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль «Хюндай Елантра» д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, № двигуна [NUMBER] , № кузова [NUMBER] належить на праві власності позивачу [PERSON] . Відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 31.07.2023 року, було встановлено, що на підставі постанови Корабельного РВДВС м. Херсона про арешт майна боржника номер 54109448 від 14.06.2017 року, - 11.09.2018 року реєстратором Потаповою Т.В. було зареєстровано обтяження у виді арешту рухомого майна за № 17067005, в т.ч. і на рухоме майно - транспортний засіб «Хюндай Елантра» д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, № двигуна [NUMBER] , № кузова [NUMBER] , який належить боржнику [PERSON] . Крім того, судом встановлено, що за даними АСВП виконавче провадження № 54109448, за яким боржником є [PERSON] завершене. З огляду на те, що власником зазначеного автомобіля є позивач у даній справі, який не є боржником у жодному виконавчому провадженні, як і не є стороною у будь-якій цивільній справі, в межах якої вживались заходи забезпечення позову, однак, на належне йому майно було накладене відповідне обтяження, що унеможливлює належну реалізацію позивачем свого права власності на рухоме майно, а відтак позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Із матеріалів справи вбачається, що після укладення між позивачем та відповідачем договору дарування спірного транспортного засобу, в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів було внесено запис про накладення обтяження у виді арешту на цей автомобіль із вказівкою на те, що останній належить відповідачу, що суперечить наявним у справі доказам. Позивач не є боржником у жодному виконавчому провадженні, як і не є стороною у справі, в т.ч. в рамках якої вживались заходи забезпечення позову у виді арешту на рухоме майно, та жодних належних та допустимих доказів на спростування вищевказаних обставин відповідачем та третьою особою до суду не подано. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на наведене, суд приймає до уваги доводи позивача, наведені в обґрунтування позовних вимог, та визнає їх доведеними. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Із встановлених судом обставин вбачається, що позивач законно набув майно, на яке накладено арешт, що зберігає чинність попри відсутність відкритого виконавчого провадження щодо позивача. За таких обставин, продовження чинності арешту з огляду на встановлені судом обставини, є невиправданими та протиправними, оскільки без законних на те підстав позбавляє позивача можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а отже, порушує його право власності. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, доводи позивача підтверджені достатніми, належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного, та

Outcome: approved