Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

у січні 2022 року [PERSON] звернулася до Вовчанського районного суду Харківської області із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 31.08.2020р. між нею та відповідачем був укладений кредитний договір № 2728715847/302000, за умовами якого позичальнику надається кредит в розмірі 2500, 00 грн на 30 календарних днів на споживчі цілі, з фіксованою процентною ставкою 2.5% на добу. При укладенні вказаного договору були порушені її права як споживача та ряд законів. Зокрема відповідач в порушення ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив про обставини вказані в цих Законах, така інформація їй не надавалась, хоча у п. 13.10 договору зазначено зворотне. Але формулювання договору не дозволяє зрозуміти суті цих норм споживчого законодавства, а також наданої інформації та її роз`яснення, а це є підставою для визнання договору недійсним з огляду на ч.2 п.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також позивач зазначає, що відповідач порушив п.п.8, 9 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки договір укладено фактично без порядку його припинення, так як за його змістом діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Водночас, договір всупереч закону не містить умов про відповідальність відповідача, що є підставою для визнання його недійсним. Покликається на те, що за умовами договору, за користування кредитом в розмірі 2500,00 грн за 30 днів вона сплачує проценти в розмірі 1875,00 грн і в разі прострочення погашення кредитної заборгованості на 30 днів нараховується пеня в розмірі 1875,00 грн, але ця умова згідно п. 5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою, оскільки непропорційно велика сума компенсації за невиконання зобов`язання та становить більше 50 % вартості продукції та процентів. У зв`язку з наведеним, позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 2728715847/302000 від 31.08.2020р. У відзиві на позов від 22.02.2022 (а.с.20-59) представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити, покликаючись на те, що між сторонами укладено електронний договір та перед видачею кредитний договір позивач пройшла перевірку в Бюро Кредитних Історій, дані, вказані позивачкою, були перевірена та підтверджено. Також зазначає, що позивачка мала можливість перед заповненням заявки ознайомитися з умовами кредитування, які розміщені на сайті. Зауважує, що між сторонами склалися договірні відносини, наміру ввести в оману у відповідача не було, натомість саме позивачка порушує договірні відносини. Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 27 січня 2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.13). У відповідності до розпорядження Голови Верховного Суду №2/0/9-22 від 08.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» на підставі статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» змінено територіальну підсудність судових справ Великобурлуцького районного суду Харківської області та Вовчанського районного суду Харківської області, визначивши її за Машівським районним судом Полтавської області. Відповідно до\~акту передачі\~справ від\~27.10.2022\~до Машівського\~районного суду\~Полтавської області\~з Вовчанського\~районного суду\~Харківської області\~надійшла цивільна\~справа №617/141/22,\~яка згідно\~з протоколомавтоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2022, передана в провадження судді Шинкарчука Я.А. (а.с.60,61). У подальшому, на підставі розпорядження керівника апарату Машівського районного суду Полтавської області від 13 червня 2023 року, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] , здійснено повторний автоматизований розподіл цієї справи та її передано на розгляд судді Косик С.М., яка своєю ухвалою від 22.06.2023 прийняла справу до провадження (а.с.79,80). У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать довідки про доставку електронного листа сторонам та рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки відповідачу (а.с.81-91), позивач в позовній заяві просить розглядати справу за її відсутності (а.с.4 на зв.), директор ТОВ «Гоуфінгоу» також просить\~розглядати справу\~за відсутності\~представника відповідача\~та просить\~в задоволенні\~позовних вимог\~відмовити (а.с.58). Виходячи з викладеного, суд вирішив розглянути справу за відсутності сторін, дослідивши надані письмові докази. Судом установлено, що 31.08.2020р. між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] укладений кредитний договір №2728715847/302000 (а.с.31-35), за умовами якого позичальнику надається кредит в розмірі 2500, 00 грн на 30 календарних днів на споживчі цілі, з фіксованою процентною ставкою 2.5% на добу(п.п. 1.1., 1.2., 1.3., 2.1., 2.2.) Як передбачено п. 1.2., кредит надається строком на 30 днів, тобто до 29.09.2020, строк дії договору 30 днів, але в будь-якому випадку цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за договором. Відповідно до п.4.3 договору, у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п.1.2 цього договору та/або в додатках до цього договору, проценти передбачені в п.1.3 цього договору продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з дня укладання договору. Відповідно до п. 1.6. невід`ємною частиною договору є публічна пропозиція (оферта) Товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, які розміщені на сайті Товариства. Згідно з п. 13.10 договору позичальник підтверджує, що: 1) отримав інформацію зазначену в ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з частиною першою статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац другий частини другої статті 639\~ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652\~ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним,\~\~у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої статті 638\~ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до частини першої статті 12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Щодо доводів позивача викладених в п.п.1, 3 позову про порушення відповідачем ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» суд зазначає таке. Так,\~відповідно до\~ч.2\~ст.\~12\~Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг» перед\~укладенням договору\~про надання\~фінансових послуг\~фінансова установа\~чи інший\~суб`єкт господарювання,\~що надає\~фінансові послуги,\~зобов`язані повідомити\~клієнта у\~письмовій або\~електронній формі,\~у тому\~числі шляхом\~надання клієнту\~доступу до\~такої інформації\~на власному\~веб-сайті\~особи,\~яка надає\~фінансові послуги,\~про: 1)\~особу,\~яка надає\~фінансові послуги: а)\~найменування (для\~фізичної особи\~-\~підприємця:\~прізвище,\~ім`я та\~(за\~наявності)\~по батькові),\~місцезнаходження,\~контактний телефон\~і адреса\~електронної пошти\~особи,\~яка надає\~фінансові послуги,\~адреса,\~за якою\~приймаються скарги\~споживачів фінансових\~послуг; б)\~найменування особи,\~яка надає\~посередницькі послуги\~(за\~наявності); в)\~відомості про\~державну реєстрацію\~особи,\~яка надає\~фінансові послуги; г)\~інформацію щодо\~включення фінансової\~установи до\~відповідного державного\~реєстру фінансових\~установ або\~Державного реєстру\~банків; ґ)\~інформацію щодо\~наявності в\~особи,\~яка надає\~фінансові послуги,\~права на\~надання відповідної\~фінансової послуги; д)\~контактну інформацію\~органу,\~який здійснює\~державне регулювання\~щодо діяльності\~особи,\~яка надає\~фінансові послуги; 2)\~фінансову послугу\~-\~загальну суму\~зборів,\~платежів та\~інших витрат,\~які повинен\~сплатити клієнт,\~включно з\~податками,\~або якщо\~конкретний розмір\~не може\~бути визначений\~-\~порядок визначення\~таких витрат; 3)\~договір про\~надання фінансових\~послуг: а)\~наявність у\~клієнта права\~на відмову\~від договору\~про надання\~фінансових послуг; б)\~строк,\~протягом якого\~клієнтом може\~бути використано\~право на\~відмову від\~договору,\~а також\~інші умови\~використання права\~на відмову\~від договору; в)\~мінімальний строк\~дії договору\~(якщо\~застосовується); г)\~наявність у\~клієнта права\~розірвати чи\~припинити договір,\~права дострокового\~виконання договору,\~а також\~наслідки таких\~дій; ґ)\~порядок внесення\~змін та\~доповнень до\~договору; д)\~неможливість збільшення\~фіксованої процентної\~ставки за\~договором без\~письмової згоди\~споживача фінансової\~послуги; 4)\~механізми захисту\~прав споживачів\~фінансових послуг: а)\~можливість та\~порядок позасудового\~розгляду скарг\~споживачів фінансових\~послуг; б) наявність гарантійних фондів чи компенсаційних схем, що застосовуються відповідно до законодавства. Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Отже, є безпідставним посилання позивача про порушення відповідачем ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ця статті такої частини не містить. За змістом договору позичальник підтверджує, що: 1) отримав інформацію зазначену з ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Як видно зі змісту договору позивач була ознайомлена зі своїми правами викладеними в ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що закріплено у п. 13.10 договору, а отже її доводи в цій частині не доведені належними доказами. Крім цього, оскільки за п. 1.6. договору невід`ємною його частиною є Публічна пропозиція (оферта), яка розміщена на сайті кредитодавця за відповідним посиланням, позивач підтвердила, що з нею ознайомилася, а відтак її доводи носять характер припущень. Отже, з огляду на викладене суд вважає, що посилання позивача на ненадання відповідачем повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні оспорюваного договору і нечесну підприємницьку практику є безпідставними і ґрунтуються виключно на припущеннях та спростовуються змістом кредитного договору. Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Згідно ч.5 цієї статті, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно з пп 1.1-1.3 договору позичальнику надається кредит в розмірі 2500, 00 грн на 30 календарних днів на споживчі цілі, з фіксованою процентною ставкою 2.5% на добу, кредит надається строком на 30 днів, тобто до 29.09.2020, строк дії договору 30 днів, але в будь-якому випадку цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за договором. Відповідно до п.4.3 договору, у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п.1.2 цього договору та/або в додатках до цього договору, проценти передбачені в п.1.3 цього договору продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з дня укладання договору. Кредит надавався позивачці на строк до тридцяти днів та відсоткова ставка за користування кредитними коштами була їй відома у момент укладення договору. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За змістом статті 230\~ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Отже, даючи оцінку доказам у справі, суд дійшов висновку, що спірні положення договору не містять відповідальності у вигляді пені, грошова сума нарахованих процентів залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань, а відтак вважає, що позивачем не доведено факт введення її відповідачем в оману, зокрема, не надання всієї інформації по договору, а також несправедливої суми компенсації за невиконання зобов`язання, а тому в цій частині позову необхідно відмовити. Стосовно доводів позивача про порушення відповідачем Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону України «Про захист персональних даних», суд зазначає наступне. Відповідно до\~ч.1\~ст.\~6\~Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг» фінансові\~послуги відповідно\~до положень\~цього Закону\~надаються суб`єктами\~господарювання на\~підставі договору. Договір,\~якщо інше\~не передбачено\~законом,\~повинен містити:\~8)\~порядок зміни\~і припинення\~дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Як видно зі змісту договору строк користування кредитом становить 30 днів і закінчується в останній день строку користування. Відповідно до п.5.2. він може бути продовжений за домовленістю сторін. У свою чергу, зміна умов договору можлива лише за домовленістю сторін, шляхом підписання додаткової угоди (п..25). При цьому його розірвання або припинення передбачено п.5.4, шляхом підписання додаткової угоди. В той час, за п.п. 2.1.-2.4. кредит може бути повернутий в будь-який строк згідно графіку, а прострочений повертається негайно. Отже, оскільки сторони погодили строк дії кредиту 30 днів, визначили порядок його зміни та припинення, а тому викладення п. 1.2. договору про його дію до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, ніяким чином не порушує прав позивача, за умови належного виконання нею своїх зобов`язань. Відповідно до\~ст.\~8\~Закону України\~«Про захист\~персональних даних»\~особисті немайнові\~права на\~персональні дані,\~які має\~кожна фізична\~особа,\~є невід`ємними\~і непорушними. Суб`єкт персональних даних має право: 1) знати про джерела збирання, місцезнаходження своїх персональних даних, мету їх обробки, місцезнаходження або місце проживання (перебування) володільця чи розпорядника персональних даних або дати відповідне доручення щодо отримання цієї інформації уповноваженим ним особам, крім випадків, встановлених законом; 5) пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; 11) відкликати згоду на обробку персональних даних (ч.2). Згідно ст. 1 цього Закону обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем. В той же час, позивач не надала суду доказів порушення відповідачем вимог вказаного Закону, а також того, що вона зверталася до останнього на про усунення буд-яких порушень, якщо такі мали місце. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.2 ст. 12, ч.6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, даючи оцінку доказам у справі, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення її прав відповідачем при укладенні кредитного договору, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а позивач від сплати судового збору звільнена, а відтак, ніякі витрати з відповідача стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed