Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-28 00:00:00

В червні 2021 р. АТ «Універсал Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козленко Вікторії Вікторівни про визнання договору дарування недійсним, в якому просило суд визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] 10.06.2019 р., реєстровий номер №349. Позовні вимоги з урахуванням письмових пояснень (а.с. 187-187 т.2) мотивовані тим, що 05 серпня 2008 року між банком і [PERSON] укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL6752 та додаткову угоду до нього № BL6752/К-1, відповідно до умов яких позичальник отримав кредит у розмірі 220 000,00 доларів США зі сплатою16,45 % річних, на строк до 01 серпня 2019 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 05 серпня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» і [PERSON] укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого вона передала в іпотеку банку належну їй на праві власності двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 76,40 кв. м, житловою площею 32,40 кв. м. Заочним рішенням Солом?янського районного суду міста Києва від 16 серпня 2017 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за генеральним договором про надання кредитних послуг № ВL6752 та додатковій угоді № ВL6752/К-1 від 05 серпня 2008 року, яка утворилась станом на 14 листопада 2014 року в сумі 174 051,73 доларів США та витрати по оплаті судового збору в сумі 3 654,00 грн. Виконавчий лист з примусового виконання вказаного рішення перебуває на виконанні в приватного виконавця Лановенко Л.О., ВП [NUMBER], рішення суду до цього часу не виконано в повному обсязі. За постановою Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року у справі №756/2157/15-ц у рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Універсал Банк» за генеральним договором про надання кредитних послуг від 05 серпня 2008 року в розмірі 174 051,73 доларів США, що еквівалентно 2 682 557,84 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 155 103,92 доларів США, що еквівалентно 2 390 526,29 грн, заборгованість за відсотками - 17 613,00 доларів США, що еквівалентно 271 458,90 грн, підвищені відсотки - 1 334,81 доларів США, що еквівалентно 20 572,65 грн, звернуто стягнення на двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 76,40 кв. м, житловою площею 32,40 кв. м, яка належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 29 січня 2002 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської державної адміністрації на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 23 січня 2002 року № 82-С/КІ, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 09 серпня 2018 року № 23278/17-43, що становить 2 905 950,00 грн. 28.05.2021 р. було відкрито виконавче провадження №65611806 з примусового виконання вказаного судового рішення, а 27.07.2021 р. в рахунок часткового погашення боргу звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] , та реалізовано на прилюдних торгах за ціною 3141170,00 грн, що еквівалентно 116425,87 дол. США . Залишок заборгованості складає 57193,71 дол. США. В травні 2021 р. позивач дізнався про наявність договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] , [PERSON] 10.06.2019 р., реєстровий номер №349. Позивач вважає, що вказаний договір було укладено без наміру створення правових наслідків з метою ухилення від виконання зобов`язань, які виникла після ухвалення рішення суду у справі №760/3159/15-ц. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов відповідач 1 заперечує щодо його задоволення, зазначає, що квартира за адресою: [ADDRESS] належала йому на підставі договору дарування від 02.07.2010 р., а тому при наданні кредиту 05.08.2008 р. позивач не міг розраховувати на забезпечення своїх вимог за рахунок цієї квартири. На забезпечення укладення кредитного договору було укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS] , на яку звернуто стягнення та яка реалізована в рахунок погашення боргу. На момент укладення спірного договору дарування від 10.06.2019 р. будь-які заборони, обтяження були відсутні. З моменту укладення договору відповідач припинив користування та володіння квартирою, зареєстрований та фактично проживає за іншою адресою. З 2019 року почав проживати окремо з відповідачем 2. Вважає, що позивачем не доведено умислу у діях сторін при укладенні договору дарування від 10.06.2019 р., вказаний договір спрямований на досягнення правових наслідків, які ним обумовлювались. (а.с. 5-10 т.3) Подав заяву про застосування позовної давності. (а.с. 35-37 т.3) У відзиві на позов відповідач 2 заперечує щодо його задоволення, зазначає, що відповідач 1 став власником спірної квартири після укладення кредитного договору. Після посвідчення договору дарування від 10.06.2019 р. відповідач 2 отримала ключі та з цього часу користувалась та розпоряджалась цією квартирою, робила ремонт. Вказана квартира за адресою: [ADDRESS] є єдиним житлом відповідача 2. На теперішній час вона не придатна до проживання, була пошкоджена під час обстрілів, внаслідок агресії РФ. Звертає увагу, що кредитний договір був забезпечений іпотекою, а вартість квартири на час укладення договору перевищувала розмір кредиту. Вважає, що позивачем не доведено фіктивності договору дарування від 10.06.2019 р., він був спрямований на реальне настання правових наслідків. (а.с. 116-120 т.1) Ухвалою судді від 01.10.2021 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження,призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи. Ухвалою суду від 25.08.2022 р. витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козленко Вікторії Вікторівни копію договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 10.06.2019 року між [PERSON] та [PERSON] за №349. Ухвалою суду від 28.03.2023 р. відмовлено у задоволенні заяви представника позивача від 28.03.2023 року про відвід судді від розгляду цивільної справи №761/21976/21. Ухвалою суду від 28.03.2023 р. витребувано у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. копію виконавчого провадження [NUMBER], стягувач: АТ «Універсал Банк», боржник: [PERSON] із зазначенням суми заборгованості станом на червень 2021 року та наявності зареєстрованого за боржником нерухомого майна. Ухвалою суду від 24.07.2023 р. відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у цивільній справі №761/21976/21. Протокольною ухвалою суду від 24.07.2023 р. відмовлено в залученні до участі в розгляді справи в якості третьої особи [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 24.07.2023 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду від 24.07.2023 р. відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у цивільній справі №761/21976/21. Ухвалою суду від 11.08.2023 р. визнано заяву відповідача [PERSON] від 07.08.23 про відвід судді Шевченківського районного суду м.Києва Осаулова А.А. від розгляду цивільної справи №761/21976/21, - необгрунтованою. Питання про відвід судді Шевченківського районного суду м.Києва Осаулова А.А. від розгляду цивільної справи за №761/21976/21 за заявою відповідача [PERSON] від 07.08.23 року передано до відділу організаційного забезпечення розгляду цивільних та адміністративних справ суду для визначення іншого судді в порядку проведення автоматизованого розподілу вказаної заяви в системі документообігу суду. Ухвалою суду від 23.08.2023 р. в задоволенні заяви про відвід головуючого у справі судді Осаулова А.А. відмовлено. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідачі та представник відповідача 2 заперечили щодо задоволення позову. Третя особа в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляду справи без її участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення представника присутніх учасників, показання свідка, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.06.2019 р. було укладено договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] (дарувальник), [PERSON] (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Козленко В.В., реєстровий номер №349. (а.с. 139-140 т.1) Право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] 10.06.2019 р., що підтверджується інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.05.2021 р. (а.с. 33-34 т.1) Вказана квартира належала [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кравченко І.В. 18.06.2010 р., реєстровий №1065. (а.с. 101 т.2) Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач вважає, що договір дарування від 10.06.2019 р. було укладено між відповідачами без наміру створення правових наслідків з метою ухилення від виконання зобов`язань, які виникла після ухвалення рішення суду у справі №760/3159/15-ц. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) дійшла висновку про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19). Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд в постанові від 06.07.2023 р. у справі № 359/5493/20 врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) обдаровуваний не зареєстрований за адресою спірного домоволодіння. Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17, де врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. 1) Щодо відчуження майна відповідачем 1 після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості. 05 серпня 2008 року між АТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та [PERSON] укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL6752 та додаткову угоду № ВL6752/К-1, за якими [PERSON] отримав грошові кошти (кредит) в розмірі 220 000,00 доларів США строком до 01 серпня 2028 року зі сплатою 16,45 % річних за користування кредитом. Заочним рішенням Солом?янського районного суду міста Києва від 16 серпня 2017 року у справі №760/3159/15 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за генеральним договором про надання кредитних послуг № ВL6752 та додатковій угоді № ВL6752/К-1 від 05 серпня 2008 року, яка утворилась станом на 14 листопада 2014 року в сумі 174 051,73 доларів США. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» витрати по оплаті судового збору в сумі 3 654,00 грн. Ухвалою Солом?янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року заяву [PERSON] про перегляд заочного Солом?янського районного суду міста Києва від 16 серпня 2017 року залишено без задоволення. Постановою Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] залишено без задоволення, заочне рішення Солом?янсмького районного суду міста Києва від 16 серпня 2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 03.12.2019 р. заочне рішення Солом?янського районного суду міста Києва від 16 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року залишено без змін. Відтак, відповідач 1 уклав спірний договір дарування 10.06.2019 р. після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості (після винесення судового рішення Апеляційним судом м. Києва у справі №760/3159/15 та під час перебування справи на розгляді суді касаційної інстанції). 2) майно - квартира за адресою: [ADDRESS] була відчужена на підставі безвідплатного договору, а саме: договору дарування від 10.06.2019 р. 3) майно відчужене на користь близького родича. Судом встановлено, що відповідач 1 [PERSON] та відповідач 2 [PERSON] перебувають у шлюбі з 12.02.2011 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 124 т.1). Доказів розірвання шлюбу у встановленому законом порядку матеріали справи не містять. Вказане свідчить про те, що договір дарування від 10.06.2019 р. укладено між близькими родичами (чоловіком та дружиною) 4) обдаровуваний не зареєстрований за адресою спірного домоволодіння. Згідно відповіді Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.09.2021 р. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 02.07.1991 р. по день надання відповіді, тобто не за адресою спірної квартири. 5) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Виконавчий лист з примусового виконання судового рішення у справі №760/3159/15 був виданий 02.06.2021 р. та перебуває на теперішній час на виконанні в приватного виконавця Мельника Ю.А. (до цього перебувало на виконанні в приватного виконавця Лановенко Л.О.), ВП [NUMBER]. На ухвалу суду 28.03.2023 р. приватний виконавець повідомив, що станом на день відкриття виконавчого провадження сума боргу, що підлягала стягненню становила 174051,73 дол. США, в межах виконавчого провадження приватним виконавцем стягнуто 15,65 грн. (а.с. 3-4 т.2) Боржник має у власності нерухоме майно, яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: земельну ділянку, кадастровий номер 7124987500:02:002:0140, площа - 0,1835 га, цільове призначення Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: Черкаська область, Черкаський район, с. Хрещатик. Вказане підтверджується витягом з Державного земельного кадастру земельна ділянка, кадастровий номер 7124987500:02:002:0140, площа - 0.1835 га, цільове призначення Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: Черкаська область, Черкаський район, с. Хрещатик, державним актом на право власності на земельну ділянку № ЯЗ 049827, договором купівлі-продажу від 05.10.2009 р., реєстрований №3633 (а.с. 45, 130 зворот т.2, 11-12 т.3), Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта земельна ділянка з кадастровим номером: 7124987500:02:002:0140 не зареєстрована, в інформаційній довідці міститься лише інформація про наявність обтяження приватного виконавця Лановенко Л.О., накладеного в межах виконання ЗВП 65709021 Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23.03.2023 р. подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, боржник: [PERSON] , стягувач: акціонерне товариство «Універсал Банк», - задоволено, звернуто стягнення на нерухоме майно боржника - [PERSON] , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: земельну ділянку, кадастровий номер 7124987500:02:002:0140, площа - 0,1835 га, цільове призначення Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: Черкаська область, Черкаський район, с. Хрещатик. Відтак, станом на день укладення спірного договору дарування (10.06.2019 р.) [PERSON] належало майно, право власності на яке не було зареєстровано в установленому законом порядку та лише 23.03.2023 р. звернуто стягнення на вказане майно за ухвалою суду у справі №760/3159/15-ц. На теперішній час вказана земельна ділянка передана на реалізацію в рамках виконавчого провадження, згідно акту приватного виконавця про уцінку від 09.08.2023 р. її вартість складає 266434,00 грн. Щодо посилання відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу варто зазначити наступне. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 05 серпня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» і [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передала в іпотеку банку належну їй на праві власності двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 76,40 кв. м, вартість якої становить 1 449 919,00 грн. У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки. Постановою Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року у справі №756/2157/15-ц апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задоволено, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Універсал Банк» за генеральним договором про надання кредитних послуг від 05 серпня 2008 року в розмірі 174 051,73 доларів США, що еквівалентно 2 682 557,84 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 155 103,92 доларів США, що еквівалентно 2 390 526,29 грн, заборгованість за відсотками - 17 613,00 доларів США, що еквівалентно 271 458,90 грн, підвищені відсотки - 1 334,81 доларів США, що еквівалентно 20 572,65 грн, звернуто стягнення на двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 76,40 кв. м, житловою площею 32,40 кв. м, яка належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 29 січня 2002 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської державної адміністрації на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 23 січня 2002 року № 82-С/КІ, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 09 серпня 2018 року № 23278/17-43, що становить 2 905 950,00 грн. В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 04.11.2020 р. постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року залишено без змін. Згідно акту реалізації предмета іпотеки від 27.07.2021 р. в рамках ВП №65611806 в рахунок часткового погашення заборгованості за виконавчим листом №756/2157/15-ц АТ «Універсал банк» було передано майно- квартиру [ADDRESS] , на загальну суму 3141170,00 грн, що еквівалентно 116425,87 дол. США (а.с. 195-196 т.2) Відтак, незважаючи на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу [PERSON] , в боржника наявний залишок заборгованості, який міг бути погашений за рахунок квартири за адресою: [ADDRESS] , яка 10.06.2019 р. була відчужена за договором дарування на безоплатній основі на користь його дружина - відповідача 2. Згідно відповіді приватного виконавця Мельника Ю.А. №15878 від 07.09.2023 р. залишок заборгованості у виконавчому провадженні [NUMBER] з урахуванням звернення стягнення на предмет іпотеки складає 57193,71 дол. США. Відтак, навіть у разі реалізації в рамках виконавчого провадження земельної ділянки за адресою: Черкаська область, Черкаський район, с. Хрещатик. (яка на теперішній час оцінена в 266434,00 грн.) буде існувати заборгованість в [PERSON] перед АТ «Універсал Банк». При цьому та обставина, що правочин між відповідачами, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. В судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON] (подругу [PERSON] ), яка пояснила суду, що [PERSON] проживала по [ADDRESS] , до моменту пошкодження квартири внаслідок ракетного удару. Вона приходила у вказану квартиру декілька разів, на день народження до [PERSON] у 2019 р. та в гості 2021 р., квартира була заповнена речами останньої. В неї не було сумнівів в тому, що [PERSON] фактично проживає у вказаній квартирі. Між тим, самі по собі показання свідка не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту реального проживання [PERSON] у спірній квартирі. Показання свідка є лише одним із засобів доказування, та має оцінюватись судом в сукупності разом з іншими засобами доказування, в тому числі письмовими доказами. Варто зазначити, що належних та допустимих доказів реального виконання договору матеріали справи не містять. Доказів фактичного проживання відповідача 2 у спірній квартирі з 10.06.2019 р. (довідки ОСББ, обслуговуючої організації), оплати житлово-комунальних платежів, проведення ремонтних робіт надано не було. За відсутності доказів вказані обставини є припущенням, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Як вбачається з матеріалів, то боржник [PERSON] іншого нерухомого майна немає, що вказує на фіктивність укладення спірного договору дарування щодо останнього належного йому на праві власності майна. При цьому, обдарована [PERSON] не довела суду, що інше майно (житло), окрім квартири за адресою: [ADDRESS] , у неї відсутнє. При цьому, суд приймає до уваги, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 14.09.2022 р. у справі №766/19902/18. Дії відповідача 1 з відчуження належної йому спірної квартири своїй дружині (відповідачу 2) за безоплатним договором дарування після набрання законної сили рішенням суду про стягнення з нього коштів за кредитним договором, вказують на те, що спірний правочин вчинено ним без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати спірне майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що при укладенні договору дарування квартири воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених оспорюваним правочином. Відповідач 1 подав заяву про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Предметом спору є визнання договору дарування недійсним, укладеного 10.06.2019 р., а з позовом до суду АТ «Універсал Банк» звернувся в червні 2021 р., тобто в межах трьохрічного строку позовної давності. Наведене свідчить, що позовні вимоги АТ «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козленко Вікторії Вікторівни про визнання договору дарування недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання недійсним договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] , [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козленко В.В. 10.06.2019 р., реєстровий номер №349. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судових збір по 1135,00 грн з кожного. Враховуючи наведене та

Outcome: approved