Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та просив визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Мотивував позов тим, що він та [PERSON] уклали шлюб 18.11.2003 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 1909 та видано Свідоцтво про шлюб від 18.11.2003 року Серія [NUMBER] (Копія Свідоцтва про шлюб додається). Від спільного життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] (Копія Свідоцтва про народження дитини додається). Дитина постійно проживає із батьком. Мати ( [PERSON] ). покинула сім`ю більше ніж шість років тому і дитиною не цікавиться. Спільне подружнє життя між сторонами не склалося і 11.07.22 року [PERSON] подав позов про розірвання шлюбу. Позивач вимушений звернутися до суду із вимогою про встановлення місця проживання його сина з батьком. Постійно син [PERSON] мешкає разом із батьком у приватному будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання № 560846-2020 від 06.10.2020 року. Для сина батько облаштував окрему кімнату із комфортними умовами для відпочинку, навчання та розвитку. Позивач постійно займається із сином, приймає участь в навчанні, разом організовують відпочинки, культурно-масові заходи та заходи з розвитку фізичної культури. Відповідачка покинула свого сина і чоловіка більше ніж шість років по тому, на зв`язок не виходить, життям сина не цікавиться, місце знаходження її не відомо. Зазначене свідчить про наявність комфортних умов для проживання, виховання та розвитку сина [PERSON] саме із батьком. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не мас самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.1 1.1959 року (далі - Декларація), передбачено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. У принципі 6 Декларації проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Відсутність відповідачки свідчить про явне не бажання виховувати свого сина, займатись його розвитком та утриманням. Як люблячий батько [PERSON] намагається забезпечити своїй дитині нормальний психологічний та моральний розвиток, створює усі умови для якісного життя. Вищенаведені факти говорять лише про необхідність проживання дитини разом із батьком, а головне що цього бажає сама дитина, відповідно проживання із батьком відповідатиме інтересам дитини і дозволить гармонійно розвиватись. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Клапчук Ф.П. подали зустрічний позов в якому просили визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Мотивували позов тим, що 18.11.2003 року між [PERSON] (далі - Позивач) та [PERSON] (далі - Відповідач) було укладено шлюб, у зв`язку з чим було внесено актовий запис № 1909 про укладення шлюбу та видано свідоцтво про шлюб. Від спільного шлюбу Позивач та Відповідач мають спільну неповнолітню дитину: - [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя з Відповідачем у Позивача не склалося, у зв`язку з чим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва шлюб з Відповідачем було розірвано. Згідно ст. 19 Сімейного кодексу України, у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно зі статтею 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні питання щодо місця проживання дитини передбачено, що слід насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до частини першої статті 18, частини1 першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Отже, при вирішенні питання щодо місця проживання дитини слід насамперед виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов 'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 61 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров я та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, слід виходити з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, але надали перевагу інтересам дитини, врахувавши особисті якості обох батьків, можливість створення належних умов для виховання. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. При цьому слід зазначити, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків (в цьому випадку наявність у позивача на праві власності частки у нерухомому майні) не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. На даний час є всі підстави для визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, тобто Позивачем. Таке рішення буде правильним задля якнайкращого забезпечення інтересів дитини, його місце проживання визначено з матір`ю, яка створювала та створює всі відповідні умови для повноцінного та гармонійного розвитку дитини, та має бажання виховувати і розвивати власного сина. При цьому, слід взяти до уваги, що Відповідач не буде позбавлений можливості приймати участь у вихованні дитини та буде мати можливість дбати про нього. Також, слід зазначити, що проживання малолітніх дитини з позивачем не відповідатиме інтересах дитини, оскільки позивачем не створені умови для такого проживання, у позивача навіть відсутнє власне житло де б він міг проживати з сином. Статтею 19 Сімейного кодексу України встановлено; що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вирішуючи спір про визначення місця проживання дитини, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Відповідач вважає, що проживання дитини разом з нею краще відповідатиме інтересам дитини та вона об`єктивно здатна забезпечити йому належні умови проживання, виховання й розвитку. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Видюк Д.В. позов підтримали та просили задоволити. Подали відзив, в якому просили в задоволенні зустрічного позову відмовити, так як позивачка (за зустрічним позовом) покинула свою дитину і сім`ю більше ніж шість років тому. Спільний син проживає із батьком і знаходиться на його повному забезпеченні та вихованні. Постійно син [PERSON] мешкає разом із батьком у приватному будинку за адресою: [ADDRESS] . Для сина батько облаштував окрему кімнату із комфортними умовами для відпочинку, навчання та розвитку. Позивач постійно займається із сином, приймає участь в навчанні, разом організовують відпочинки. культурно-масові заходи та заходи з розвитку фізичної культури. Мати за весь час окремого проживання дитиною не цікавилася, хоча сину вже повних 16 років, його легко знайти у соціальних мережах, якщо виникало бажання поспілкуватись. Зустрічний позов був поданий тільки після ознайомлення із первісним позовом батька про визначення місця проживання дитини разом із батьком. Навіть, після отримання позовної заяви, де були зазначені засоби зв`язку батька, [PERSON] не намагалася зв`язатись із сином, поцікавитись станом його здоров`я та життя. Це свідчить про те, що матері дитина взагалі не потрібна, подання зустрічного позову не передбачає захист інтересів дитини! Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької в місті Києві державної адміністрації у своїй відповіді від 14.03.2023 № 101/46-1118 (додасться до Відзиву) зазначає, що не має правових підстав надавати висновок у даній справі, оскільки дитина віком від 14 років сама обирає батька з яким бажає проживати. Адвокатом Видюком Д.В. у відповідності зі ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» за згодою дитини та в присутності його батька склав пояснення сина (додасться до Відзиву) в якому син [PERSON] надав пояснення, що проживає та бажає проживати з батьком, має комфортні умови проживання, навчається в навчальному закладі «Атмосферна школа», займається в секції з плавання, та тренажерному фітнес-залі, відвідує додаткові факультативи з навчання. Батько повністю забезпечує сина необхідними речами такими як харчування, одяг, лікування та інше. Батько [PERSON] одноосібно займається його вихованням, розвитком та розвагами, переймається його духовним розвитком. Відповідно, у дитини в м. Києві склалося певне якісне життя, друзі, навчання, спорт та можливість розвитку, чого не буде в м. Кагарлик Київської області. Відповідач мешкає за адресою: [ADDRESS] житловому будинку радянських часів побудови, який залишився від її батьків . Вбиральня знаходиться на подвір`ї, в будинку водопостачання та каналізація, газ не підведений. Вода для потреб мешканців набирається вручну відром із колодязя. Опалення в будинку пічне, топиться дровами. Будинок розташований на краю села, до інфраструктури (магазину, ринку тощо) більше 3 км. В селі одна школа до якої також приблизно 3 км. пішки. Лікарні н селі немає, найближча лікарня знаходиться у м. Ржишів. що більше ніж 10 км, від будинку. До того ж, відповідач не є власницею зазначеного домоволодіння. Право власності на земельну ділянку та будинок оформлено на рідну тітку відповідача [PERSON] . Власницею зазначеного будинку та земельної ділянки відповідач не являєтеся і взагалі не має будь якої нерухомості для проживання дитини, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на ім`я Позивачки (додасться до Відзиву). Зрозуміло, що проживання із відповідачем не відповідає елементарним комфортним умовам для дитини, що закріплені принципом 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї 00Н від 20.11.1959 року (далі - Декларація), передбачено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою мас бути найкраще забезпечення інтересів дитини. До Зустрічної позовної заяви стороною Позивача було надано Виписку із медичної карги стаціонарного хворого №423 [PERSON] з якої стало відомо, шо остання має діагноз: Цереброваскулярна хвороба із ангіоспазмами, наглими цефалгіями. вираженим церебростепічним с-м ПА (03.02.23). Має скарги на головні болі, головокружіння, запаморочення, приступи нудоти, загальна слабкість, відчуття тривоги, поганий сон. Хворіє тривалий час, втратила свідомість на фоні високого артеріального тиску, лікувалася у сімейного лікаря, покрашення не відмічає, дано направлення на стаціонарне лікування. Тобто, з наданої Виписки із медичної карти слідує, що Позивачка має ураженням судин головного мозку, головні болі, головокружіння, запаморочення, приступи нудоти, загальна слабкість, відчуття тривоги, поганий сон, може несподівано втратити свідомість, погано ходить, настрій може безпідставно змінитись на гнівливий, відбуваються мимовільні горизонтальні рухи очей, тремтіння рук та обмеження фізичного та емоційного навантаження. І все це на фоні відсутності поряд лікарні, швидкої допомоги та перебуванні у будинку на краю села. Виникає питання, з ким та як буде проживати дитина, коли маги через 6 місяців поїде проходити плановий курс стаціонарного лікування? Тобто, з такими захворюваннями Позивачка бажає, щоб неповнолітній син мешкав разом із нею, був позбавлений своєї кімнати, навчання, спорту, спілкування та елементарних комфортних умов для проживання дитини, хоча сама не буде спроможна піклуватися за дитину та створювати їй належні умови для життя та розвитку. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, пік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Клапчук Ф.П. проти позову заперечували та просили задоволити зустрічний позов. Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької в місті Києві державної адміністрації у своїй відповіді від 14.03.2023 № 101/46-1118 повідомила , що орган опіки і піклуання не має правових підстав надавати висновок у даній справі, оскільки дитина віком від 14 років сама обирає батька з яким бажає проживати. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 18.11.2003 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 1909 та видано Свідоцтво про шлюб від 18.11.2003 року Серія [NUMBER] (Копія Свідоцтва про шлюб додається). Від спільного життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] Дитина постійно проживає із батьком протягом останніх 6 років в м. Київі , а мати дитини проживає окремо в с.Балико- Щучинка Обухівського району Київської області і протягом цього часу мати не спілкувалась з дитиною і не надавала матеріальної допомоги на утримання сина та про ці обставини у сторін спір відсутній. На час подання позову 4.08.2022 року на зустрічного позову дитина сторін спору досягла повних 16 років. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років визначається нею самою. Згідно з ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 161 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Згідно письмових пояснень дитини від 23.03.2023 року він проживає останні 6 років з батьком та в подальшому бажає проживати з батьком, має комфортні умови проживання, навчається в навчальному закладі «Атмосферна школа», займається в секції з плавання, та тренажерному фітнес-залі, відвідує додаткові факультативи з навчання. Батько повністю забезпечує його необхідними речами такими як харчування, одяг, лікування та інше. Батько одноосібно займається його вихованням, розвитком та розвагами, переймається його духовним розвитком. В судовому засіданні син сторін спору підтримав вказані письмові пояснення да доповнив, що не бажав спілкуватися з матір`ю протягом останніх 6 років яку він запам`ятав як таку , що приходила додому в стані сп`яніння і це негативно на нього впливало. Суд вбачає, що в дитини під час проживання з батьком окремо від матері в м. Києві склалося певне якісне життя, друзі, навчання, спорт та можливість розвитку. Син сторін спору має рівень розвитку який відповідає його віку, свідомо сам обрав місце проживання з батьком по досягненню 14 років і це відповідає його інтересам на час розгляду спору. Позивач має зареєстроване місце проживання за адресою [ADDRESS] яким користується згідно договору оренди від 3.06.2023 року і має право щоб син проживав з ним, так як він створив сину належні умови для виховання та розвитку і син свідомо сам обрав місце проживання з батьком по досягненню сином 14 років , але відповідач не визнає це право позивача яке передбачене ст.160 ч.3 СК України і порушує це право так як вважає, що син повинен проживати з матір`ю і періодично повідомляла про це позивача через спільних знайомих, що створює позивачу певну нестабільність у сімейних правовідносинах. Відповідач мешкає за адресою: [ADDRESS] в якому є необхідні умови для проживання дитини згідно акту обстеження умов проживання від 18.07.2023 року. Відповідач не є власницею зазначеного домоволодіння. Право власності на земельну ділянку та будинок оформлено на [PERSON] . Згідно виписки із медичної карги стаціонарного хворого №423 [PERSON] остання має діагноз: Цереброваскулярна хвороба із ангіоспазмами, наглими цефалгіями. вираженим церебростепічним с-м ПА (03.02.23). Має скарги на головні болі, головокружіння, запаморочення, приступи нудоти, загальна слабкість, відчуття тривоги, поганий сон. Хворіє тривалий час, втратила свідомість на фоні високого артеріального тиску, лікувалася у сімейного лікаря, покрашення не відмічає, дано направлення на стаціонарне лікування. Показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтверджується, що відповідач шукала через найомих місце проживання позивача з дитиною. Показами свідка [PERSON] підтверджується, що позивач разом з дитиною тривалий час проживав в м. Київі в житловому приміщенні яке належало куму позивача і дитина в 11 років негативно відзивалась про матір. Крім цього, визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні. Суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог. Визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] (адреса реєстрації: [ADDRESS] , рнокпп: [NUMBER] ). В частині позову про визначення місця проживання дитини з батьком за адресою: [ADDRESS] відмовити так як згідно ст.29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом і фізична особа може мати кілька місць проживання..Згідно ст.160 ч.3 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років визначається нею самою. А підставою позову є обгрунтування проживання з батьком дитини який може мати кілька місць проживання, а не про адресу місця проживання дитини. В задоволенні зустрічного позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю - відмовити так як не встановлено порушень прав відповідача. Син сторін спору має рівень розвитку який відповідає його віку, свідомо сам обрав місце проживання з батьком по досягненню 14 років і це відповідає його інтересам на час розгляду спору і позивач не порушує прав відповідача. Посилання відповідача, що позов подано з метою уникнення позивачем призову на військову службу не відповідає положенням ст.23 ЗУ « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» в якій зазначено осіб які не підлягають призову на військову службу і рішення в цій справі не підтверджує, що позивач самостійно виховує дитину віком до 18 років так як дитина має матір яка не позбавлена батьківських прав і зобов`язана виховувати дитину. На підставі ст.ст. 19, 141, 142, 160, 161 СК України, суд

Outcome: approved