Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

В позові вказано, що 10 червня 2016 року, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . який сторони зареєстрували у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що 10 червня 2016 року зроблено відповідний актовий запис №755. Від спільного шлюбу з відповідачем у позивачки народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачкою, підтвердженням чого є копія свідоцтва про народження дитини та копія довідки №2615-7001113361 про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи, які долучено в додатки до позову. 24листопада 2022 року на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області по справі №344/12497/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 10 червня 2016 року у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №755 розірвано. Дитину [PERSON] , [INFO] , залишено на проживання з матір`ю [PERSON] . Протягом останніх півроку, позивачка сама виховує та матеріально забезпечує їхнього з відповідачем неповнолітньою сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач достатньо коштів на утримання неповнолітнього сина не надає, хоч як батько зобов`язаний брати участь в матеріальному утриманні дитини до досягнення ним повноліття. Оскільки, в добровільному порядку відповідач не виконує свій батьківський обов?язок по утриманню неповнолітнього сина [PERSON] , тому позивачка змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та надав перед судом пояснення про те, дитина проживає разом з матір`ю, відповідач зареєстрований як фізична-особа підприємець, займається підприємницькою діяльністю, тому в нього є можливість сплачувати аліменти, що вказані в позові. В судовому засіданні відповідач заперечував позовні вимоги, надав перед судом пояснення про те, що з лютого 2022 року вони з позивачкою змушені були покинути м.Харків та переїхали до Івано-Франківська, відповідач орендує квартиру та утримує батьків, щомісячно виплачує 5 тисяч гривень на дитину, дитина більшість часу проживає разом з ним, що тягне за собою значні витрати. Заперечив викладене позивачем у позовній заяві, що відповідач працює в американській компанії та отримує високий дохід, оскільки з квітня він немає доходу, що підтверджується випискою з банківської карти, долученої в судовому засіданні. Зазначив, що є фізичною особою-підприємцем, але дохід використовує на зарплати працівників та оренду приміщення, а також витрати на утримання батьків та сплату оренди квартири, в нього немає таких витрат, як у позивача, оскільки її потреби виходять за рамки середньостатистичної сім`ї в Україні. Вважає, що позовна заява це спосіб тиску на нього для отримання більшої суми на витрати позивача, крім утримання дитини. Відповідач намагався домовитись з позивачем про розмір виплат, але позивач не бажає його слухати. Просив відмовити, оскільки немає змоги оплачувати суму, зазначену в позовній заяві. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] сторони спору зареєстровані батьками [PERSON] , [INFO] . Рішенням Івано-Франківсього міського суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2022 року шлюб між сторонами розірвано, дитину, [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з матір`ю, [PERSON] . Згідно довідки від 03 травня 2022 року №2615-7001113196 [PERSON] перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб. Згідно довідки від 03 травня 2022 року №2615-7001113361 [PERSON] перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб. В судовому засіданні відповідачем долучено заключну виписку за період з 01.01.2022 по 04.02.2023 та з 01.01.2023 по 12.03.2023 року, а також відповідачем долучені квитанції переказу коштів на рахунок позивача. Відповідно до ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При визначенні розміру аліментів з врахуванням положень ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що суд враховує при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів. В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже обов`язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Таким чином саме на відповідача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов`язок на спростування доводів позивача щодо порушення його прав. Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини доходів відповідача, що визначено мінімальним розміром Сімейним кодексом України в якості утримання однієї дитини. Таким чином, суд доходить висновку про задоволення позовної заяви у повному обсязі. В ст. 191 ч. 1 СК України, передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 992 гривень 40 копійок на користь держави. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved