Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним. В судовому засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що позивач [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] . 22.03.2023 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір довічного утримання. Згідно умов договору [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . За п.12 вказаного договору відповідач зобов`язалась довічно матеріально утримувати позивача, забезпечивши її житлом, харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою. В день укладення договору [PERSON] не мала наміру підписувати даний правочин. Позивач вважає, що на неї найшло якесь запаморочення і вона не розуміла значення своїх дій і не могла керуватись ними, оскільки часто хворіла. В кабінеті нотаріуса вона не розуміла, що відбувається, не чула роз`яснень нотаріуса. Підпис у договорі довічного утримання [PERSON] поставила, але так і не зрозуміла, що вона підписала. Вважає, що відповідач виконувала свої обов`язки по договору довічного утримання не в повному обсязі, як зазначив вказаний правочин. Представник позивача вважає, що саме ця підстава є умовою для визнання вказаного правочину не дійсним. Вказані в позові підстави як укладення договору у важкому стані, під тиском та примусом брати до уваги непотрібно. За таких обставин просять визнати спірний договір довічного утримання недійсним. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що вона ще до підписання спірного договору допомагала позивачу: купувала продукти харчування, прибирала в квартирі, доглядала за [PERSON] , водила до лікарів, оплачувала операцію на оці, тощо. Позивач пояснювала їй, що оскільки її донька є неблагонадійною людиною, то пропонує скласти заповіт на її квартиру. Але [PERSON] відповіла, що краще тоді скласти договір довічного утримання, так як позивач з часом може передумати і анулювати заповіт. [PERSON] погодилась укласти договір довічного утримання і запропонувала знайти нотаріуса. 22.03.2023 року позивач, бажаючи укласти спірний договір, приїхала разом з відповідачкою до приватного нотаріуса Петренко О.В. і пояснила свою мету приїзду. [PERSON] перебувала в нормальному здоровому стані, зрозуміло висловлювала свої думки, ні в чому не плуталась і не виявляла ознак будь-якої хвороби. Нотаріус проголосив в присутності позивача і відповідача зміст проекту договору, пояснив наслідки, на його запитання [PERSON] відповіла, що їй все зрозуміло і вона з усім погоджується, після чого добровільно підписала договір. Після цього сторони вийшли з приміщення нотаріуса і відповідач запропонувала позивачу навідатись до могили сина [PERSON] , що вони і зробили. В подальшому вона виконувала всі умови укладеного договору належним чином, а згодом позивач стала висловлювати свою думку щодо поспішності нею укладення спірного договору. За таких обставин, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Заслухавши сторони, представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ч.1, ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачає ч.1, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До 22.03.2023 року позивачу [PERSON] , [INFO] , належала на праві власності квартира [ADDRESS] на підставі: 1/2 частина квартири згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Товарною біржою „Українська біржа Десятинна" 24.06.1999 року та інша 1/2 частина згідно договору дарування 1/2 частини квартири, посвідченого 28.08.2008 року державним нотаріусом 22-Київської державної нотаріальної контори Шульгою С.В. (а.с.7). За змістом ч.1, ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Як регламентує ч.1, ст.745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. 22.03.2023 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір довічного утримання (догляду), який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петренко О.В. і зареєстрований у реєстрі за №441 (а.с.7-10). За змістом п.1 договору довічного утримання (догляду) [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . За п.12 вказаного договору відповідач [PERSON] зобов`язалась довічно повністю матеріально утримувати позивача [PERSON] , забезпечивши її житлом, харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою. Вказані обставини не заперечувались учасниками справи, тому не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. Відповідно до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ч.1, ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як рекомендує п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Таким чином, як зазначає законодавець, правила ст.225 ЦК України застосовуються до правочинів, які вчинені дієздатною особою, але за обставин, що свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її справжнього волевиявлення, а саме фізична особа перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Отже, йдеться про тимчасовий стан, при якому людина внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій або керувати ними. Правочин, укладений в такому стані, не відображає справжньої волі особи щодо встановлення, припинення, тощо цивільних прав і обов`язків. Стан, при якому особа не усвідомлює своїх дій, може мати одну з трьох форм вияву: вольову, інтелектуальну і кумулятивну. Вольова форма виражається в тому, що особа, хоч і усвідомлює свої вчинки, більш або менш адекватно оцінює те, що відбувається навколо, але в той же час не може керувати своїми діями. Інтелектуальна форма вияву такого стану означає, що особа не розуміє значення своїх дій, хоча може керувати ними. При кумулятивній формі у людини відсутня здатність як розуміти значення своїх дій, так і керувати ними. Неспроможність дієздатної особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними може бути викликана різними обставинами: нервовим стресом, шоком від фізичної травми, алкогольним або наркотичним сп`янінням, тощо. Для визначення стану фізичної особи у момент укладення правочину суд за клопотанням учасника справи призначає судово-психіатричну експертизу, а при винесенні рішення про визнання правочину недійсним враховує зміст такого висновку та інші докази, що підтверджують перебування фізичної особи у момент укладання правочину у стані, за якого вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Позивач та її представник обґрунтовують недійсність укладеного договору довічного утримання від 22.03.2023 року тим, що [PERSON] в момент підписання спірного правочину не могла усвідомлювати значення своїх дій та керуватись ними. Як докази даної обставини надали виписку з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с.11) та інформацію про госпіталізацію (а.с.12). Оцінюючи вказані докази, суд вважає їх неналежними і такими, що не можна покласти в основу рішення, оскільки виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого вказує стан здоров`я [PERSON] на 6.06.2023 року, тобто на дату, яка наступила через 2 місяці і 15 днів після підписання спірного договору, отже вона не містить інформацію щодо предмету доказування, а інформація про госпіталізацію не містить анкетних даних щодо хворої особи та містить виправлення в даті року - 22.03.2023 року, що також не може покластись в основу рішення. Крім того, вказана позиція позивача та її представника спростовується змістом п.23 самого спірного договору довічного утримання (догляду), де зазначено, що даний договір [PERSON] прочитаний українською мовою, зміст його безперечно зрозумілий і відповідає її дійсним намірам і як вияв її волі, мною підписаний, на момент укладення цього договору перебуваю в стані, коли повністю однаково розумію значення своїх дій, умови правочину та його правові наслідки (а.с.10). Клопотання про призначення судом судово-психіатричної експертизи щодо стану здоров`я [PERSON] в день підписання спірного договору позивачем [PERSON] та її представником [PERSON] в судовому засіданні не заявлялось. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки позивач та її представник не надали суду доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України про перебування [PERSON] 22.03.2023 року в момент підписання спірного договору довічного утримання (догляду) в стані, в якому вона не могла розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Згідно ст.133; 141 ЦПК України, відмовляючи у задоволенні позову позивачу в повному обсязі, суд відмовляє і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, понесених позивачем при розгляді справи.

Outcome: dismissed