Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

Позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на земельну частку (пай) загальною площею 2,46 га, реформованого КСП «Полісся» с. Чайківка Радомишльського району Житомирської області; визнати протиправним та скасувати п. 8 рішення 9 сесії 8 скликання Радомишльської міської ради від 07.10.2021 №563 про відмову в наданні позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою на надану йому земельну частку (пай). В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що він був членом реформованого КСП «Полісся» с. Чайківка Радомишльського району Житомирської області, а його право власності на земельні ділянки підтверджується: архівною довідкою ГУ Держгеокадастру у Житомирській області та доданим до неї, завіреним у передбаченому порядку списком членів КСП «Полісся»; графічними матеріалами про місцезнаходження земельних часток (паїв); довідкою Чайківської сільської ради Радомишльського району Житомирської області від 29.03.2017 №153; листом Чайківської сільської ради Радомишльського району Житомирської області №02-20/58 від 16.03.2018. Позивач зазначає, що в силу обставин, які склались в його житті, він не одержав свідоцтво про право власності на належну земельну частку (пай), від якої він не відмовлявся і надавав її в користування своїм знайомим. На даний час позивач не може укласти договір оренди земельних ділянок, оскільки їм не присвоєно кадастровий номер, однак п. 8 рішення 9 сесії 8 скликання Радомишльської міської ради від 07.10.2021 №563 відмовлено позивачеві в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою земельної частки (паю), мотивуючи тим, що відсутній документ, що посвідчує право на земельну частку (пай) у відповідності до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». На думку позивача, вказане рішення є офіційною заявою про заперечення його права на пай, що стало причиною звернення до суду за захистом прав. Ухвалою від 29.03.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 61-62). 17.04.2023 до суду надійшов відзив від представника відповідача, який заперечив щодо задоволення позову в частині визнання протиправним окремого положення органу місцевого самоврядування, та зазначив, що в 2021 році позивач звернувся до Радомишльської міської ради Житомирської області з заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшої безоплатної передачі у власність із земель комунальної власності на земельну ділянку площею 2,46 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за межами населених пунктів Чайківського старостинського округу. Вказану заяву позивача було розглянуто на сесії Радомишльської міської ради 07.10.2021 та прийнято по ній рішення №563 «Про відмову», у зв`язку з відсутністю документу у позивача, що посвідчує право на земельну частку (пай), у відповідності до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Представник відповідача звертає увагу суду на те, що паювання земель сільськогосподарських підприємств як особливий порядок набуття у приватну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення є способом приватизації цих ділянок членами таких підприємств. Оскільки як зазначає позивач він був членом реформованого КСП «Полісся» с. Чайківка і йому виділена земельна частка (пай) загальною площею 2,46 га, яка складається з трьох земельних ділянок, то передача даної земельної ділянки підпадає під правовий режим земель, що підлягають виділенню в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв). Відмовляючи позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яку він просив, Радомишльська міська рада діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України, оскільки у позивача відсутні документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку (пай). Окрім того, звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутні документи, що свідчать про оплату позивачем гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, тому вважає, що відсутні підстави для стягнення 5800 грн. витрат на правову допомогу. Представник відповідача у поданому відзиві просить суд розглянути справу за його відсутності на підставі наявних доказів у справі (а.с. 63-67). В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали та пояснили суду, що [PERSON] був членом КСП "Полісся" на час розпаювання в 1996 році, однак його прізвище помилково пропущено при складанні попередніх списків. Окрім того, зазначили, що позивач не отримував сертифікат на право на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП "Полісся", хоча вважає, що ніяким строком не обмежений у праві на його отримання. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено, позивач [PERSON] , зокрема 28.08.1990 прийнятий в члени колгоспу «Полісся» с. Чайківка Радомишльського району Житомирської області, 03.01.1997 звільнений з членів КСП «Полісся», що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] (а.с. 98-99). Згідно копії довідки за №153 виданої 29.03.2017 виконкомом Чайківської сільської ради Радомишльського району Житомирської області [PERSON] належить земельна ділянка (пай), а саме: рілля поле № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] (1), площею 0,97 га та поле №42, ділянка № [NUMBER] (2), площею 1,34 га, пасовище поле №34, ділянка № [NUMBER] , площею 0,15 га. Також позивачем надано викопіювання належних йому земельних ділянок (а.с. 15, 16, 17, 18). З матеріалів справи встановлено, що в «Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Радомишльською РДА по КСП «Полісся» с. Чайківка відсутній запис про реєстрацію сертифікату на право на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] (а.с. 84). Згідно відповіді ГУ Держгеокадастру у Житомирській області від 27.09.2022 [PERSON] значиться в «списку громадян Чайківської сільської ради, членів колишнього КСП «Полісся», яким надається право на виділення в натурі земельної частки (паю), які були помилково пропущені при складанні попередній списків» та який входить до складу проектно-технічної документації землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку членам реформованого КСП «Полісся» Чайківської сільської ради Радомишльського району Житомирської області (а.с. 19, 20). Відповідно до витягу з рішення Радомишльської міської ради Житомирської області 10 сесії VІІІ скликання №563 від 07.10.2021 [PERSON] відмовлено в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшої безоплатної передачі у власність із земель комунальної власності на земельну ділянку площею 2,46 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за межами населених пунктів Чайківського старостинського округу, у зв`язку з відсутністю документу, що посвідчує право на земельну частку (пай), у відповідності до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (а.с. 21). Кожна особа має право в порядку, встановленому\~ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1\~ст. 4 ЦПК). Частинами 1 та 3\~статті 13 ЦПК\~встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2\~ст. 12 ЦПК). Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1\~ст. 76 ЦПК). Відповідно до\~статті 2\~Закону\~України\~«Про\~порядок\~виділення\~в\~натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п`ятому частини першої\~статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї. Згідно Листа ВСУ від 29.10.2008 р. N 19-3767/0/8-08, при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно\~перевіряти наявність підстав, передбачених\~Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», відповідно до пункту 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП,\~СК\~чи АТ, а про наявність трудових відносин з ними. За змістом статей\~22,\~23 ЗК України\~(у редакції Закону України від 18 грудня 1990 року № 561-XII) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Як встановлено судом [PERSON] на момент одержання КСП «Полісся» державного акта на право колективної власності на землю був членом вказаного КСП, а тому мав право на земельну частку (пай). Згідно з частиною першою\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до\~статті 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме\~ЦК Української РСР. Згідно з\~статтею 71 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень\~статті 76 ЦК Української РСР\~перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 Прикінцевих і\~Перехідних положень ЦК України\~правила цього\~Кодексу\~щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені\~ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до статей\~71,\~75 ЦК Української РСР\~загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Статтею 80 ЦК УРСР\~встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позовна давність\~- це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті\~15,\~16,\~20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює у неї цю можливість знати про посягання на права. Судом встановлено, що позивач про порушення своїх прав дізнався ще коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників, що є загальновідомим фактом, тому [PERSON] як член колгоспу, повен був дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП акта на право колективної власності на землю. Позивач будь-яких належних доказів чинення йому перешкод для звернення з позовом до суду з 1995 року не надав, наведені в позові обставини не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку позовної давності. Прояв звичайної необачності позивачем, а також правова необізнаність не є поважними причинами пропуску строку позовної давності, оскільки на час розпаювання позивач був дієздатний і мав об`єктивну можливість вчасно отримати відповідну правову допомогу. Судова практика у спірних правовідносинах є сталою, Верховний Суд неодноразово висловлював подібну правову позицію, зокрема у постановах від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17, від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16, від 03 листопада 2020 року у справі № 530/1367/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19, від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18, від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20, від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21, від 30 червня 2022 року у справі № 143/849/20 та від\~06 червня 2023 року у справі № 371/153/22. З урахуванням наведених обставин, враховуючи, що позивач не довів наявність поважних причин пропуску позовної давності та звернувся до суду через понад як 20 років з моменту, коли він набув право на земельну частку (пай), до спірних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність, що є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову. Що стосується вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті\~15\~та\~16\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначає\~Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Відповідно до\~статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами,\~що посвідчують\~право на\~земельну частку\~(пай),\~також є: свідоцтво\~про право\~на спадщину; посвідчені\~у встановленому\~законом порядку\~договори купівлі-продажу,\~дарування,\~міни,\~до яких\~додається сертифікат\~на право\~на земельну\~частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в\~абзаці п`ятому\~частини першої статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства (за наявності) чи нотаріально засвідчена виписка з неї (за наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. За\~статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частини першої\~статті 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно з частиною одинадцятою\~статті 118 ЗК України, у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Повноваження реалізації права позивача на виділ землі в натурі, в силу вимог\~статті 122 ЗК України, покладені на сільські, селищні, міські ради. За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Виходячи із встановленого ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач не надав Радомишльській міській раді жодного з документів, передбачених ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» для підтвердження свого права на земельну частку (пай), яка перебуває в колективній власності КСП «Полісся» с. Чайківка Радомишльського району Житомирської області, що не заперечується [PERSON] , відповідачем прийнято оскаржуване рішення з дотриманням вимог земельного законодавства, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed