Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

Представник позивача адвокат Ременюк Т.О., яка діє на підставі довіреності №018583/22 від 01.12.2022р., звернулась до суду з позовом, в якому просила в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №895/06-034-78 від 23.02.2007р., яка станом на 04.11.2021р. складає 99\~229,48 дол. США, звернути стягнення на предмет іпотеки квартирую, загальною площею 65,9кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на користь АТ «Сенс Банк» шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності. Також в позові заявлено вимогу про солідарне стягнення з відповідачів на користь АТ «Сенс Банк» витрат з оплати судового збору у сумі 14\~244 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що АТ «Сенс Банк» є правонаступником кредитора за кредитним договором №895/06-034-78 від 23.02.2007р., за яким [PERSON] отримав кредит в АТ «Укрсоцбанк» в розмірі 40\~000 дол. США. У зв`язку з порушенням позичальником своїх кредитних зобов`язань станом на 07.06.2023р. за ним існує кредитна заборгованість на загальну суму 99\~229,48 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом 35\~098,42 дол. США, заборгованість за відсотками 64\~131,06 дол. США. На забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між кредитором та відповідачами було укладено іпотечний договір №ІД 895/06-034-78 від 23.02.2007р., за яким іпотекодавці (відповідачі) передали кредитору в іпотеку квартиру. Оскільки позичальник не здійснює погашення кредитної заборгованості, то кредитор вимагає звернути стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Відповідачі заперечили проти позову та у наданому суду письмовому відзиві просили суд відмовити у позові в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції посилаються на те, що позивачем не обґрунтовано належним чином в чому полягає порушення іпотекодавцями умов іпотечного договору та яким чином позивачем обчислена сума заборгованості. Також відповідачі стверджують про пропуск позивачем строків позовної давності. 28.06.2023р. судом відкрито провадження у справі. 19.07.2023р. від представника відповідачів адвокат Весеньов Є.В., який діє на підставі ордеру серії СА №1060069 від 17.07.2023р., на адресу суду надійшов письмовий відзив проти позову. Додатково у відзиві заявлено вимогу про відшкодування відповідачам витрат на правову допомогу в розмірі 10\~000 грн. 14.08.2023р. від представника позивача адвокат Луньова А.Г., яка діє на підставі довіреності №019268/23 від 08.03.2023р., на адресу суду надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив вказується, що АТ «Сенс Банк» є універсальним правонаступником АТ «Укрсоцбанк», що відбулось внаслідок реорганізації двох банківських установ шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа-Банк», яке в подальшому змінило найменування на АТ «Сенс Банк». Також вказується, що через порушення основного зобов`язання позичальника з повернення кредитних коштів у іпотекодаржателя виникло право вимоги до іпотекодаців шляхом звернення стягнення на іпотечне майно. При цьому представник позивача зазначає, що банк (кредитор) не висував вимог про дострокове повернення всієї суми заборгованості, тобто не змінював строків виконання основного кредитного зобов`язання позичальника в порядку, передбаченому законом, а лише вимагав повернення прострочених платежів, а відтак строк позовної давності по зобов`язанням, що виникають з іпотечного договору, не сплинув. 02.10.2023р. від представника позивача на адресу суду надійшло клопотання, в якому той просив суд у разі повної або часткової відмови у задоволенні позову залишити без задоволення вимогу відповідачів про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу за недоведеністю або максимально зменшити їхній розмір з огляду на неспівмірність. В обґрунтування клопотання зазначено, що витрати відповідачів на правову допомогу не підтверджені належними доказами, а розмір таких витрат є завищеним, надуманим та таким, що не відповідає складності справи. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Натомість 02.10.2023р. на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності, в якому також зазначено, що представник підтримує позовні вимоги в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Відповідачі та третя особа, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, також не з`явились в судове засідання та не повідомили про причини своєї неявки. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у письмовому відзиві. Пояснив, що позивачем не доведено належним чином правонаступництво прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» по кредитному договору №895/06-034-78 від 23.02.2007р. Додатково зауважив, що первинний кредитор вже звертався до суду з позовом до позичальника з вимогами про дострокове стягнення заборгованості за таким кредитним договором і рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.09.2016р. у справі №711/4102/16-ц зі [PERSON] стягнуто всю кредитну заборгованість. Наполягав на необхідності застосування до позовних вимог строків позовної давності та відмові у позові з цих підстав. Заслухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 23.02.2007р. між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту №895/06-034-78 (далі Кредитний договір), відповідно до умов якого банк надає [PERSON] кредит в сумі 40\~000 доларів США, зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами та погашенням заборгованості згідно графіку, який є частиною Кредитного договору, щомісячно рівними частинами до 10 числа кожного місяця, з кінцевим терміном погашення до 10.02.2022р. (п. 1.1., п. 1.1.2. Кредитного договору). Погашення кредиту та сплата процентів здійснюються у валюті кредиту (п. 1.1.1., п. 2.4.1 Кредитного договору), /а.с. 8-10/. Метою отримання кредитних коштів є рефінансування заборгованості в Черкаській філії ВАТ «Кредобанк» та споживчі цілі позичальника (п. 1.2 Кредитного договору). В якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання за кредитним договором між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачами було укладено іпотечний договір №ІД 895/06-034-78 від 23.02.2007р. (далі Іпотечний договір), за яким відповідачі передали в іпотеку банку квартиру за адресою: [ADDRESS] /а.с. 5-7/. 10.06.2010р. між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору, згідно з якою сторони підтверджують, що станом на 10.06.2010р. залишок заборгованості за кредитом становить 35\~763 дол. США, залишок заборгованості за процентами 6743,87 дол. США. Крім того змінена процентна ставка з 13% до 15,42% річних. 10.09.2010р. між ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачами, як майновими поручителями [PERSON] , укладено договір про внесення змін №1 до Іпотечного договору, згідно якого сторони домовились викласти в новій редакції пункти 1.4.1 та 1.4.2 Іпотечного договору в частині погодження нового графіку повернення кредиту та визначення нової ставки процентів за користування кредитом у розмірі 15,42 проценти річних. 18.04.2014р. ПАТ «Укрсоцбанк» було направлено вимогу [PERSON] , в якій вказувалось про необхідність погашення позичальником на протязі тридцяти днів простроченої заборгованості за кредитним договором, яка станом на 17.04.2014р. складає 7083,42 дол. США по кредиту та 9\~082,28 дол. США по процентам /а.с. 179/. У квітні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором. 14.09.2016р. Придніпровський районний суд м. Черкаси ухвалив рішення у цивільній справі №711/4102/16-ц, яким стягнув зі [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №895/06-034-78 від 23.02.2007р., що виникла станом на 29.02.2016р., а саме: заборгованість за кредитом в сумі 35\~098,42 дол. США, за процентами в сумі 24\~215,75 дол. США, а також пеню в сумі 348\~071,44 грн. Зазначене судове рішення набрало законної сили 29.11.2016р. Зазначені обставини підтверджуються відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, а відтак є загальновідомими і відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України не потребують доказування 15.10.2019р. відбулась реорганізація АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання такої юридичної особи до АТ «Альфа-Банк» за спрощеною процедурою згідно положень Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», внаслідок чого АТ «Альфа Банк» стало правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», що підтверджується відповідними протоколами загальних зборів акціонерів /а.с. 31-34/. 12.08.2022р. позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» (протокол №2/2022) було прийнято рішення про зміну найменування банку на Акціонерне товариство «Сенс Банк», про що 30.11.2022р. внесено відповідні зміни до ЄДРПОУ та статуту юридичної особи /а.с. 27-29/. Отже, на теперішній час АТ «Сенс Банк» є універсальним правонаступником АТ «Укрсоцбанк». 04.11.2021р. на адресу відповідачів позивачем було направлено листа, в якому повідомлено відповідачів про наявність заборгованості за кредитним договором №895/06-034-78 від 23.02.2007р., розмір якої станом на 03.11.2021р. складає 90\~464,56 долари США. Також в листі зазначено, що у випадку несплати позичальником кредитної заборгованості у тридцяти денний строк, банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом подачі позову до суду або вчинення виконавчого напису нотаріуса /а.с. 15-18/. Згідно висновку ТОВ «Незалежна експертна компанія» від 11.11.2021р. ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , складає 949\~600 грн. /а.с. 14/. На теперішній час заборгованість [PERSON] за Кредитним договором не погашена, внаслідок чого АТ «Сенс Банк» звернулось до суду з даним позовом. При цьому позивач стверджує, що розмір кредитної заборгованості позичальника за кредитним договором №895/06-034-78 від 23.02.2007р. станом на 07.06.2023р. становить 99\~229,48 дол. США і складається із заборгованості за кредитом 35\~098,42 дол. США, за відсотками 64\~131,06 дол. США. Таким чином, між сторонами існує спір з приводу належності виконання зобов`язань за кредитним договором та договором майнового забезпечення, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та положеннями укладених між сторонами договорів. Спір у цій справі стосується звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено виконання зобов`язання за кредитними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 572 ЦК в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Одним із видів застави є іпотека. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 575 ЦК іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 1 Закону «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Отже іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Слід звернути увагу, що інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто в разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом з боржником і треті особи (п. 6.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022р. у справі №761/36873/18). Відповідно до частин 1, 2 ст. 590 ЦК звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (реч. 1 ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Пунктами 2.4.3, 4.1 Іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 6.3 Іпотечного договору передбачено, що цей договір діє до припинення основного зобов`язання. Також передбачено, що дія договору припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема, Законом України «Про іпотеку». Таким чином право іпотекодаця на звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором нерозривно пов`язане із настанням строку виконання основного зобов`язання позичальника по Кредитному договору. Умовами Кредитного договору було передбачений порядок повернення кредитних коштів шляхом здійснення щомісячних платежів відповідно до визначеного у п. 1.1 Кредитного договору графіку. З урахуванням змін, внесених сторонами у Кредитний договір, графік передбачав строк користування кредитом до 10.02.2022р. В той же час відповідно до п. 4.4 Кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.2-3.3.6, 3.3.11-3.3.13 та 3.3.16 цього Договору протягом більше ніж 10 робочих днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції. Пунктом 4.5 Кредитного договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.8, 3.3.9 цього договору протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплинув та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції Пунктом 7.4 Кредитного договору також передбачено, що у разі настання обставин, визначених п.п. 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього Договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції Відповідно до п. 3.3.9 Кредитного договору позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1 цього договору. Згідно зі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Частиною другою статті 1050 ЦК передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, зверталось до суду з позовом до позичальника ( [PERSON] ) про дострокове стягнення заборгованості за Кредитним договором. Відповідно до змісту рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.09.2016р. у справі №711/4102/16 заборгованість за кредитним договором розраховано станом на 29.02.2016р., а відтак кредитор погодив зазначену дату, як дату, з якої у позичальника виникло зобов`язання погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції, тобто кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання. Таким чином, згідно з вимогами Кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк кредитор використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку з позичальника. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги АТ «Укрсоцбанк». Таким чином, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №310/11534/13-ц. Також в цій постанові викладено висновок, що: - звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни; - право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України; - якщо стягнута за рішенням суду заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, то кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. З врахуванням вищевикладеного суд доходить висновку, що строк виконання основного зобов`язання по Кредитному договору в даному випадку настав 29.02.2016р., а розмір грошового зобов`язання позичальника перед кредитором на момент настання строку виконання основного зобов`язання складав суму коштів 59\~314,17 дол. США (тіло кредиту 35\~098,42 дол. США та проценти 24\~215,75 дол. США) та 348\~071,44 грн. (пеня), що підтверджено рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.09.2016 у справі №711/4102/16-ц. Таким чином доводи позивача про те, що розмір грошового зобов`язання позичальника на теперішній час складає 99\~229,48 дол. США, враховуючи наведений позивачем розрахунок обчислення суми заборгованості, є необґрунтованими. Натомість учасники справи не заперечували тієї обставини, що заборгованість позичальника перед позивачем за Кредитним договором до теперішнього часу не погашена, а відтак позивач має право на задоволення своїх майнових вимог за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором. Разом з тим, відповідачі просили застосувати до позовних вимог наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Визначаючи обґрунтованість таких доводів відповідачів суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦК зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Верховний Суд у постанові від 18.08.2021р. у справі №201/15310/16 зазначив, що «слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо)». Аналіз змісту п. 2.4.3, 4.1, 6.3 Іпотечного договору свідчить, що право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає, зокрема, з моменту настання строку виконання основного зобов`язання позичальником, за умови невиконання чи неналежного виконання позичальником такого зобов`язання. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що строк виконання основного зобов`язання був змінений кредитором та настав 29.02.2016р., а відтак з 01.03.2016р. слід обчислювати строк позовної давності до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, який спливає 01.03.2019р. З даним позовом позивач звернувся до суду 26.06.2023р., тобто з пропуском строку позовної давності. При цьому суд бере до уваги, що АТ «Сенс Банк» є правонаступником первинного кредитора АТ «Укрсоцбанк». Проте заміна сторін у зобов`язанні, відповідно до ст. 262 ЦК, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, тобто після приєднання АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Сенс Банк», для нового кредитора (правонаступника) строки звернення до суду підлягають обчисленню так само, як і для первісного кредитора. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки заявлені позивачем з пропуском строку позовної давності. Підстав для переривання перебігу позовної давності по спірному забезпечувальному зобов`язанню судом не встановлено, про поважність причин пропуску позовної давності позивач не заявляв. За таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі у зв`язку зі спливом строків позовної давності. При цьому, при вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. Оскільки позов не підлягає до задоволення, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Стосовно відшкодування витрат відповідачів на правову допомогу, то враховуючи клопотання представника відповідачів на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України відповідне питання може бути розглянуте шляхом винесення судом додаткового рішення по справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed