Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

21\~липня 2023\~року від\~позивача до\~суду надійшов\~позов до\~ [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами в порядку спадкування. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , і з цього дня відкрилася спадщина на його майно, зокрема, на житловий будинок з господарським будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . 11 квітня 2022 року на підставі заяви позивача про прийняття спадщини, в приватного нотаріуса Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. була заведена спадкова справа № 74/2022 до майна померлого [PERSON] . Зазначає, що цього ж дня між ним та [PERSON] укладено договір про поділ спадкового майна до видачі свідоцтв про право на спадщину, згідно умов якого до позивача переходить право власності на вищевказаний житловий будинок. 12 липня 2023 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, однак у його видачі йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та запропоновано звернутися до суду для встановлення права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що є предметом даного позову. Просить визнати за ним право власності на житловий будинок за [ADDRESS] , з господарськими будівлями та надвірними спорудами в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в с. Павловичі Локачинського району Волинської області, а також судові витрати залишити за ним. Ухвалою судді від 26 липня 2023 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 06 вересня 2023 року. Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 06 вересня 2023 року підготовче судове засідання у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується телефонограмою (а.с. 49). До позовної заяви ним долучено клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення (а.с. 35). Відповідач у\~судове засідання\~не з`явився\~також,\~хоча належним\~чином був\~повідомлений про\~дату,\~час та\~місце розгляду\~справи,\~відповідно до\~вимог ст.\~128\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~(далі\~-\~ЦПК України),\~що стверджується\~рекомендованим повідомленням\~про вручення\~поштового відправлення\~(а.с.\~50). Про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, заяв, відзиву на позов від нього не надійшло. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, а також за одночасного існування вищевказаних умов, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, копію матеріалів спадкової справи № 74/2022 до майна померлого [PERSON] , суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] в с. Павловичі Локачинського району Волинської області, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 10 вересня 2019 року виконавчим комітетом Війницької сільської ради Локачинського району Волинської області та копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00035370197 від 11 квітня 2022 року (а.с. 6, 24). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено ч.1 ст.1217 ЦК України. [PERSON] заповіту складено не було, що підтверджується копією інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 68789219 від 11.04.2022 року (а.с. 23 на звороті). Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Із довідки Затурцівської сільської ради Володимирського району Волинської області №242 від 05.07.2023 вбачається, що в с. Павловичі Володимирського району Волинської області знаходиться спадкове майно, яке належало [PERSON] , який помер [INFO] , на день смерті був зареєстрований та проживав у [ADDRESS] . Спадкове майно складається із житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] , земельних ділянок розміром 0,79 га та 0,58 га, які розташовані на території Затурцівської сільської ради (колишньї Війницької сільської ради). Спадкоємцями є сини: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та проживають у [ADDRESS] . Інші спадкоємці не зверталися, заповіт від імені померлого не посвідчувався (а.с. 7). Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] , відповідачем [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] , а саме те, що останній є їхнім батьком, підтверджується копіями їхніх Свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 20 лютого 1993 року та серії [NUMBER] від 14 листопада 1987 року та копіями повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00035370288 від 11 квітня 2022 року, № 00035370304 від 11 квітня 2022 року (а.с. 20 на звороті, 22 на звороті, 25-26, 26 на звороті-27). Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно частин 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Із копії паспорту громадянина України [PERSON] , серії [NUMBER] виданого Локачинським РВ УМВС України у Волинській області 14 жовтня 2009 року, вбачається, що позивач зареєстрований у [ADDRESS] із 14 жовтня 2009 року (а.с. 4, 19). Із копії паспорту громадянина України [PERSON] , серії [NUMBER] виданого Локачинським РВ УМВС України у Волинській області 16 лютого 2004 року, вбачається, що відповідач зареєстрований у [ADDRESS] із 16 лютого 2004 року (а.с. 21). Крім того, 11 квітня 2022 року [PERSON] та [PERSON] подали до приватного нотаріуса Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. заяву про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом було заведено спадкову справу № 74/2022 до майна померлого [PERSON] (а.с. 16). Таким чином, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] прийняли спадщину після смерті батька [PERSON] . Інших спадкоємців за законом чи заповітом, які б прийняли спадщину, не встановлено, із копії матеріалів спадкової справи № 74/2022 до майна померлого [PERSON] їх теж не вбачається. 11 квітня 2022 року в приватного нотаріуса було укладено договір про поділ спадкового майна до видачі свідоцтв про право на спадщину між [PERSON] та [PERSON] , яким досягли домовленості поділити спадщину наступним чином: зокрема, [PERSON] перейде право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS] (а.с. 17). 12 липня 2023 року [PERSON] , з метою оформлення своїх спадкових прав після смерті свого батька [PERSON] , щодо житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , звернувся із відповідною заявою до приватного нотаріуса (а.с. 31). Проте йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність відповідних правовстановлюючих документів на житловий будинок, про що винесено постанову від 12.07.2023 (а.с. 14, 33). Відтак, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини, які є спадковими, а позивач через відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок позбавлений права на нотаріальне оформлення своїх спадкових прав, а тому звернувся до суду. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", до компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Згідно копії технічного паспорта від 24 березня 2023 року на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] встановлено, що житловий будинок, був зведений у 1975 році (до 05 серпня 1992 року) (а.с. 9-12). Відповідно до виписки з погосподарської книги № 7 за 2016-2019 рік Затурцівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області, яка видана відділом «ЦНАП» виконавчого комітету Затурцівської сільської ради Волинської області 19 квітня 2022 року за № 444, будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS] належав [PERSON] (а.с. 8). Також суд встановив, що згідно копії інформаційної довідки № 338843743 від 12.07.2023 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстру Іпотек відомості про спірний будинок відсутні (а.с. 32 на звороті). Враховуючи наведене, та оскільки житловий будинок з господарським будівлями та надвірними спорудами за [ADDRESS] побудований до 05 серпня 1992 року, він не підлягає прийняттю в експлуатацію, то виданий на нього технічний паспорт та відомості з погосподарської книги свідчать про набуття [PERSON] права власності на нього. Проте, як зазначено у п. 3.3. згаданого вище Листа ВССУ, перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відтак, суд дійшов до висновку, що позивач як спадкоємець першої черги майна померлого, підставно просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом, так як інший правовий механізм оформлення таких прав відсутній. При цьому сам факт відсутності правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про оформлення права власності, за умов доведення таких обставин як належність спадкодавцю цього майна. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що на момент відкриття спадщини вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами належав спадкодавцю [PERSON] , інші спадкоємці, окрім позивача, які претендують на даний житловий будинок відсутні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на реальний захист прав та інтересів спадкоємця при оформленні своїх спадкових прав. Відтак, позов необхідно задовольнити, визнавши за позивачем, як спадкоємцем за законом першої черги, який прийняв спадщину у встановленому\~законом порядку, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами. Клопотання позивача, заявлене у позовній заяві про залишення судових витрат по справі за ним, підлягає до задоволення.

Outcome: approved