Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

У квітні 2023 року представник позивача адвокат Ілющенко А.А. звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.02.2023 року є власницею 1/2 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Інша частина вказаного будинку належить колишньому співмешканцю померлої доньки позивача [PERSON] , який зареєстрував у зазначеному будинку за місцем свого мешкання свого сина [PERSON] [PERSON] чинить над позивачем домашнє насильство, ображає, принижує та чинить психологічний тиск на неї. Позивач зверталася з цього приводу до поліції. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , та усунути позивачу перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення відповідача із вказаного житлового будинку. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2023 року клопотання представника позивача адвоката Ілющенко А.А. про витребування доказів було задоволено, витребувано з Відділу реєстрації майнових прав управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР інформацію щодо зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] . 08.08.2023 року до суду надійшла відповідь Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Ілющенко А.А. надали до суду заяви у яких просили розгляд справи проводити без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується судовим повідомлення, яке повернулося на адресу суду з підписом відповідача, а також конвертом, який повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив не подав, будь-яких заяв від нього не надходило. Третя особа [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується судовим повідомлення, яке повернулося на адресу суду з підписом [PERSON] , а також конвертом, який повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив не подав, будь-яких заяв від нього не надходило. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктами 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Таким чином суд, враховуючи ту обставину, що сторонам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Згідно із ч. 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.02.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 15, позивач [PERSON] є власницею 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Із відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 6/5-4037 від 08.08.2023 року вбачається, що станом на 08.08.2023 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. У позові позивачем зазначено, що інша частина вказаного будинку належить колишньому співмешканцю померлої доньки позивача [PERSON] , який зареєстрував у зазначеному будинку за місцем свого мешкання свого сина відповідача по справі [PERSON] . До правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст.\~41\~Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно із статтею 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Приписами ст. 379 Цивільного кодексу\~України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до вимог ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.\~7\~Закону України\~від 11\~грудня 2003\~року «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Частиною першою статті 383\~ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. В силу положень ст.\~156\~ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~405\~ЦК України\~члени сім`ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 січня 2021 року № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20). Разом з тим, матеріали справи не містять доказів не проживання відповідача понад встановлений\~строк без\~поважних причин у зазначеному будинку. Той факт, що відповідач чинить над позивачем домашнє насильство, ображає, принижує та чинить психологічний тиск на неї не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, враховуючи, що відповідач був зареєстрований у вказаному будинку зі згоди іншого співвласника [PERSON] , що не заперечувалось позивачем. Таким чином, суд доходить висновку, що позивачем належним чином не доведено та не обґрунтовано наявність правових підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі\~Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Згідно з приписами частин 4 та 5 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються\~законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.. Статтею 109 ЖК України визначено порядок виселення із займаного жилого приміщення. Згідно із статтею 109 ЖК України\~виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114\~ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Відповідно до положень ст.116\~ЖК України без надання іншого житла виселенню підлягають особи , які самоправно зайняли жиле приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Як встановлено судом при розгляді справи, відповідач був зареєстрований у спірному будинку зі згоди іншого співвласника, як член його сім`ї, доказів того, що відповідач забезпечений іншим житлом, а також самоправного зайняття відповідачем вказаного житлового будинку матеріали справи не містять. Позивач зазначає, що відповідач чинить над нею домашнє насильство, ображає, принижує та чинить психологічний тиск на неї, однак, на переконання суду, це не може бути підставою для виселення відповідача без надання іншого житла, в розумінні положень ст. 116 ЖК України. До того ж, суду не надані докази систематичності порушення відповідачем правил співжиття, яке робить неможливим для інших проживання у зазначеному будинку, як того вимагають положення ст. 116 ЖК України. Тривалий час проживання особи в житлі, не залежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», а тому наступне її виселення з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушення прав та повагу до житла. Відповідні положення містяться у постанові КЦС ВС від 25 серпня 2020 року справа № 592/345/17. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, що рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, аналізуючи вищенаведені обставини справи на які посилалася позивач, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог у заявлених межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Оскільки в задоволенні позову було відмовлено, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1\~073,60 грн. слід покласти на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed