Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу посилаючись на те, що з відповідачем по справі зареєстрували шлюб 16.03.1981 року у виконавчому комітеті Боднарівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, актовий запис № 9. Від спільного проживання народилося двоє дітей, які на даний час досягнули повноліття. Причиною розлучення є несумісність характерів та різні погляди на життя, через що, між ними часто виникали сварки та непорозуміння. Тривали час не проживають разом. Тому просить розірвати шлюб та вирішити питання про судові витрати. В судове засідання позивач та представник позивача адвокат Жовнір М.Й. надали заяви про слухання справи у їхній відсутності, позовні вимоги підтримали (а.с.47,48). Відповідач [PERSON] в судове засідання також надав заяву про слухання справи у його відсутності та відсутності його представника, позовні вимоги визнає та не заперечує проти розірвання шлюбу та задоволення вказаних позовних вимог, просить суд врахувати визнання відповідачем позову таповернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору (а.с.28-29,50). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 16.03.1981 року у виконавчому комітеті Боднарівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, актовий запис № 9 (а.с.8). Від спільного проживання народилося двоє дітей, які на даний час досягнули повнолітня. Причиною розлучення є несумісність характерів та різні погляди на життя, через що між ними часто виникали сварки та непорозуміння. Тривалий час не проживають разом. Згідно із ч. 2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 Сімейного кодексу України). Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4ст. 56 Сімейного кодексу України). Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сім`ю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. За приписами ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач в заяві зазначила, що після розірвання шлюбу хоче надалі іменуватися цим прізвищем, а тому після реєстрації розірвання шлюбу прізвище позивачки просила не змінити на дошлюбне. Згідно із ч.2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір, який підлягає стягненню з відповідачки. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч.1 ст.142 ЦПК України , у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду з позовом немайнового характеру позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн., що стверджується квитанцією №65 від 25.08.2023 (а.с.6). Враховуючи, що відповідач визнав позов, тому є підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, а саме в сумі 536,80 грн. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. З матеріалів справи вбачається, що 25.08.2023 уклала з адвокатом Жовнір М.Й. договір про надання правової допомоги та сплатила визначену угодою вартість послуг в загальній сумі 2500,00 грн., що підтверджено квитанцією про оплату юридичних послуг від 25.08.2023 (а.с. 11,13). За таких обставин суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 2500 грн. витрат за надання правничої допомоги. На підставі викладеного, ст.ст. 24, 55, 56, 110, 112 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved