Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, в якому зазначає, що є власником житлового будинку [ADDRESS] , придбаного нею за договором купівлі-продажу від 07.07.2011 р. у відповідача [PERSON] . Є користувачем земельної ділянки для обслуговування цього будинку. В жовтні 2022 року позивач звернулася до проектної організації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Однак, після проведення топографо-геодезичних робіт їй стало відомо, що на місці розташування земельної ділянки, межі якої встановлюються, виявлено, що згідно з відомостями Державного земельного кадастру вже зареєстрована земельна ділянка площею 0,15 га (кадастровий номер 0725083201:01:001:0071). Позивач також дізналася, що саме на підставі рішення Нововижвівської сільської ради Старовижівського району Волинської області (нині - Старовижівська селищна об`єднана територіальна громада) від 25.01.2011 року № 11/9 відповідачу [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 061107 площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 072500001002855 від 27.12.2012 року. Право приватної власності цією ділянкою зареєстровано 27.12.2012 року за відповідачем 2, тобто, після продажу [PERSON] позивачу житлового будинку за вищезазначеною адресою. Таким чином відповідачу [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , яка повністю співпадає із земельною ділянкою, котра перебуває у користуванні позивача як власника будинку. Незаконне прийняття сільською радою рішення від 25.01.2011 року № 11/9 «Про видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» зробило в подальшому можливою реєстрацію Управлінням Держкомзему у Старовижівському районі Волинської області державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 061107 та такі дії призвели до порушення цивільного права та майнового інтересу позивача щодо отримання ділянки, необхідної їй для належного здійснення прав власника житлового будинку та для його обслуговування. Позивач вказує, що є належним користувачем ділянки для обслуговування свого житлового будинку з таких підстав. Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені без зміни цільового призначення. Зважаючи на ці положення закону позивач вважає, що набула право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться її житловий будинок, одночасно з набуттям права власності на нього. Позивач посилається в позові на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 321 ЦК України відповідно до яких ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь- яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт (ст. 155 ЗК України). Нововижвівська сільська рада, прийнявши оскаржуване від 25.01.2011 року № 11/9 «Про видачу державних актів на право власності на земельні ділянки», позбавила позивача можливості в оформленні права власності на земельну ділянку, що перебуває в її користуванні. Саме дане рішення стало підставою для реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 061107, оскільки згідно з ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Ч. 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. За вищенаведених обставин і з урахуванням положень Закону, позивач, набувши право власності на домоволодіння, також набула і право користування спірною земельною ділянкою, на якій воно розміщене. Враховуючи, що на момент прийняття сільською радою оскаржуваного рішення та видачі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 061107, відповідач [PERSON] вже не була власником житлового будинку, то відповідно все це у своїй сукупності порушує права позивача, як користувача земельної ділянки, враховуючи принцип неподільності долі нерухомого майна та земельної ділянки, на якій воно розташоване. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі зокрема на підставі судового рішення, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України проводить державну реєстрацію припинення речових прав відповідно до цього Закону. \~ \~ \~ \~З урахуванням викладеного позивач просить скасувати рішення Нововижвівської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 25.01.2011 року № 11/9 «Про видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» в частині видачі [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] як таке, що є незаконним, просить визнати недійсним виданий на підставі цього рішення державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 061107 на ім`я [PERSON] , та припинити право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку, кадастровий номер 0725083201:01:001:0071. Також просить поновити строк звернення до суду, що нею пропущений з поважних причин, оскільки лише в жовтні 2022 року позивач дізналась про порушення її прав, коли звернулася до проектної організації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Ухвалою судді від 03.07.2023 р. позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення вказаних у ній недоліків. 11.07.2023 р. представником позивача виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою судді від 11.07.2023 р. позовну заяву прийнято до розгляду, провадження у справі відкрито, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 10.08.2023 р. підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 05.09.2023 р. за клопотанням представника позивача замінено первісного відповідача Старовижівську селищну об`єднану територіальну громаду, на належного відповідача Старовижівську селищну раду, судове засідання в справі відкладено. У судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов з наведених у ньому підстав, просить його задовольнити. Додала, що рішенням Нововижвівської сільської ради № 11/9, всупереч вимогам закону не затверджено документацію із землеустрою, а відразу прийнято рішення про видачу [PERSON] державного акта. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, заяву та відзив на позов не подавала. Представник Старовижівської селищної ради просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі. Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено такі обставини. Згідно з договором купівлі продажу від 07.07.2011 р. (далі Договір), позивач придбала у відповідача [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За позивачем зареєстроване право власності на вказаний житловий будинок (арк. спр. 60-63). Як зазначено у цьому Договорі земельна ділянка площею 0,15 га для обслуговування цього будинку перебуває у користуванні продавця - [PERSON] , кадастровий номер ділянки 0725083201:01:001:0071, і предметом продажу цього договору не була. Рішенням сесії Нововижвівської сільської ради від 25.01.2011 року № 11/9 «Про видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» (далі Рішення) відповідачу [PERSON] видано державні акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,42 га, в тому числі: 0,15 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] ; 0,27 га - для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Велике поле» (арк. спр. 81). На підставі вказаного Рішення на ім`я [PERSON] виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 061107, на земельну ділянку площею 0,15га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0725083201:01:001:0071, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 072500001002855 від 27.12.2012 року (арк. спр. 68). Право власності на вказану земельну ділянку, згідно з інформацією Державного земельного кадастру, зареєстроване за відповідачем [PERSON] (арк. спр. 112). Таким чином, власником житлового будинку з адресою: [ADDRESS] , є позивач [PERSON] , а власником земельної ділянки за цією адресою є відповідач [PERSON] . Позивач стверджує, що одночасно з набуттям права власності на житловий будинок у неї виникло право на земельну ділянку, а реєстрація права власності на цю земельну ділянку за відповідачем [PERSON] порушує її (позивача) майнові права як власника та користувача, робить неможливим реєстрацію за нею вказаної ділянки, перешкоджає оформленню майнових прав на цю ділянку. При розгляді даного спору, суд враховує такі норми права. Відповідно до ст.\~15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.1 ст.377\~ЦК України (в\~редакції Закону\~N\~1702-VI\~від 05.11.2009)\~передбачено,\~що до\~особи,\~яка набула\~право власності\~на житловий\~будинок (крім\~багатоквартирного),\~будівлю або\~споруду,\~переходить право\~власності,\~право користування\~на земельну\~ділянку,\~на якій\~вони розміщені,\~без зміни\~її цільового\~призначення в\~обсязі та\~на умовах,\~встановлених для\~попереднього землевласника\~(землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, згідно з укладеним між позивачем та відповідачем Договором, у ньому вказаний, також вказано про те, що земельна ділянка перебуває саме в користуванні [PERSON] . Згідно з ч.1 ст.120 ЗК (в редакції Закону № 1702-VI від 05листопада 2009\~року)\~у разі\~набуття права\~власності на\~жилий будинок,\~будівлю або\~споруду,\~що перебувають\~у власності,\~користуванні іншої\~особи,\~припиняється право\~власності,\~право користування\~земельною ділянкою,\~на якій\~розташовані ці\~об`єкти.\~До особи,\~яка набула\~право власності\~на жилий\~будинок,\~будівлю або\~споруду,\~розміщені на\~земельній ділянці,\~що перебуває\~у власності\~іншої особи,\~переходить право\~власності на\~земельну ділянку\~або її\~частину,\~на якій\~вони розміщені,\~без зміни\~її цільового\~призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Вказані норми встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудованих будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані. Крім того, ст.\~381\~ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, у постанові від 12.10.2016 року в справі №6-2225цс16 Верховний Суд дійшов висновку, що при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Окрім того, пунктом «е» ч. 1 ст. 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. З огляду на норми закону, вказані вище та позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 22.06.2021 року в справі № 200/606/18 об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Ст.\~328\~ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, встановлено, що відповідач [PERSON] на момент ухвалення рішення Нововижвівської сільської ради № 11/9 не була власником житлового будинку, у зв`язку з чим, з огляду на викладені вище норми права, не мала права користування вказаною ділянкою, позивач набула права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться її будинок, оскаржуване Рішення прийняте неправомірно, а в подальшому воно стало підставою для неправомірної видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] та для реєстрації права власності за [PERSON] . Вказані обставини свідчать про порушення відповідачами прав позивача. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь- яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт (ст. 155 ЗК України). Таким чином, оскільки встановлено, що відповідач [PERSON] на момент ухвалення рішення Нововижвівської сільської ради № 11/9 не була власником житлового будинку, у зв`язку з чим з огляду на викладені вище норми права, Рішення прийняте неправомірно, порушує права позивача як користувача земельної ділянки, враховуючи принцип неподільності долі нерухомого майна, відтак є незаконним та підлягає визнанню незаконним та скасуванню в частині, що стосується земельної ділянки розміром 0,15 га. Вказане Рішення також стало підставою для видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку, для державної реєстрації акта на право власності, оскільки відповідно до ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, і відповідно до ст. 334 ЦК права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Відтак виданий Державний акт на ім`я [PERSON] також має бути визнаний недійсним. Одночасно, відповідно до ч.1 ст.141 ЗК України, слід припинити право власності [PERSON] щодо вказаної земельної ділянки. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належним чином є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач [PERSON] не з`явилась до суду, заяв не подавала, відповідач Старовижівська селищна рада позовні вимоги визнала, відтак суд, вирішуючи даний спір, виходить із наявних матеріалів справи та наданих стороною позивача доказів і вважає їх належними і допустимими, достатніми для прийняття рішення у справі. Оцінивши в сукупності надані суду докази, суд дійшов висновку, що реєстрація за [PERSON] права власності на земельну ділянку, котра перебуває в користуванні позивача, є неправомірною порушує права позивача як користувача. Відтак, суд приходить до висновку, що порушені права позивача підлягають судовому захисту у спосіб обраний позивачем. Відтак, позов слід задовольнити в повному обсязі. Також позивачем подано клопотання про поновленя строку звернення до суду, який на думку сторони позивача пропущений з поважної причини. Суд враховує наступне. Відповідно до\~ст.\~267\~ЦК позовна\~давність застосовується\~судом лише\~за заявою\~сторони у\~спорі,\~зробленою до\~винесення ним\~рішення. Сплив\~позовної давності,\~про застосування\~якої заявлено\~стороною у\~спорі,\~є підставою\~для відмови\~у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач на обгрунтування цього клопотання вказує, що про оскаржуване Рішення сільської ради дізналась лише в жовтні 2022 р. після звернення в землепроектну організацію. До суду з позовом позивач звернулась 28.06.2023. Доказів на спростування доводів сторони позивача щодо цього клопотання суду не надано. Відтак, суд доходить висновку, що подана позивачем стороною в справі, заява про поновлення строку звернення до суду підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.\~141\~ЦПК України з відповідачів в користь позивача слід стягнути 3220,80 грн. (по 1610,40 грн. з кожного) судового збору.

Outcome: approved