Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-28 00:00:00

У серпні 2023 року до провадження Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла зазначена заява, за якою заявник [PERSON] просить суд встановити факт Встановити факт, що Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 001449, зареєстрований 03.09.2002 року Малоперещепинською сільською Радою народних депутатів за № 175 у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю на земельну ділянку, площею 4.38 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Малоперещепинської сільської ради, дійсно належить [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування зазначає, що [PERSON] , [INFO] , є спадкоємицею за законом після померлої [INFO] [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). Спадкова справа заведена за № 54/2022 від 27.12.2022 року приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Негодою І.В. Заявник [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що розташована на території Малоперещепинської сільської ради, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площа 4,38 га, яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ), спадкоємцем якої була її дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила. Нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із розбіжністю у прізвищі спадкодавця та власника земельної ділянки, що успадковується (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 32.08.2023 року за № 126/02-31). А саме, у свідоцтві про смерть серії [NUMBER] померла - [PERSON] , а державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 001449 виданий Малоперещепинською сільською Радою народних депутатів 03.09.2002 року [PERSON] . Вказана розбіжність у документах перешкоджає заявнику [PERSON] у реалізації її спадкових прав згідно закону. У державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 001449, виданого Малоперещепинською сільською Радою народних депутатів 03.09.2002 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 175, допущено помилку у прізвищі власника земельної ділянки, зазначено як « [PERSON] » в той час як правильно « [PERSON] ». Вказаний факт підтверджується наступними доказами. Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 001449 виданий [PERSON] , місце проживання якої зазначено [ADDRESS] та у свідоцтві про смерть серії [NUMBER] зазначено, що померла [PERSON] , місце смерті село Мала Перещепина Новосанжарського району Полтавської області. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , громадянка [PERSON] після одруження отримала прізвище « [PERSON] ». Також, у свідоцтві про народження серії [NUMBER] матері заявника у графі «мати» зазначена « [PERSON] ». Відповідно відомостей, що зазначені у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Новосанжарською районною державною адміністрацією (КСП ім. Енгельса»), власником сертифікату на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0099701 зазначена [PERSON] , місце проживання - [ADDRESS]. Згідно інформації про суб`єктів власності (фізичної особи), що міститься у «Проекті розташування земельних часток (паїв) реформованого КСП ім. Енгельса та складання державних актів на право приватної власності на землю взамін сертифікатів на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області (книга II)» за номером 482 власником земельної ділянки зазначена жителька [ADDRESS] « [PERSON] », ідентифікаційний номер [NUMBER] . Також, згідно картки фізичної особи - платника податків, дата видачі 20.11.2003 року, громадянка [PERSON] одержала ідентифікаційний номер [NUMBER] . Внести виправлення до бланку державного акту на право приватної власності на землю неможливо, оскільки відсутній законом передбачений механізм внесення змін. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 13.03.92 року N 2201-XII "Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею", що була чинна до 08.01.2004 року не передбачається можливість внесення змін чи виправлень до державного акта на право постійного користування земельною ділянкою чи державного акта на право власності на земельну ділянку. Згідно із п. п. 4.1, 4.4 Інструкції "Про заповнення бланків на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою" яка була чинною до 09.09.2013 року, виправити помилку в державному акті про право власності неможливо. Виправлення орфографічних або технічних помилок у бланку та державному акті не допускалось. Відповідно до Закону України "Про державний земельний кадастр" та Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження порядку ведення Державного земельного кадастру" від 17.10.2012 N 1051, які вступили в силу з 01.01.2013, видача державних актів та їх дублікатів на право власності на земельну ділянку не передбачено. Отже, встановлення факту належності Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 001449 виданий [PERSON] в той час як правильно « [PERSON] » потрібно заявнику для захисту своїх майнових прав як спадкоємця. Ухвалою судді від 23 серпня 2022 року справу було призначено до судового розгляду в порядку окремого провадження. В судове засідання представник заявника - адвокат Берлименко Т.В. та заявник [PERSON] не з`явилися, представник заявника надала заяву про розгляд справи у їх відсутність, вимоги викладені в заяві підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Заінтересована особа Територіальна громада в особі Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна дотримуватись норм процесуального законодавства. Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. У ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Водночас, Верховний Суд України у своєму листі від 01.01.2012 року вказує на те, що сторонами у справах окремого провадження є заявники, заінтересовані особи, які є спеціальними суб`єктами цього виду провадження. При визначенні кола заінтересованих осіб у встановленні факту слід враховувати їх юридичний інтерес, а саме: тоді, коли факти, що підлягають встановленню, можуть вплинути на їх права та обов`язки; якщо це організації та установи, в яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту. Відповідно до ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Аналогічну норму містить пункт 3.21 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України). Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, суд зауважує, що у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження №61-44149св18) Верховний суд дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною 3 статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №404/2163/16-ц (провадження 61-15926св). Встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку про доведеність заявником факту постійного проживання з [PERSON] на момент смерті, а тому вважає, що його заява підлягає задоволенню. Надаючи оцінку доказам, суд, на підставі внутрішнього переконання, вважає їх достовірними, оскільки їх свідчення узгоджуються між собою та за взаємним зв`язком із вищевказаними письмовими доказами, а саме [PERSON] , [INFO] , є спадкоємицею за законом після померлої [INFO] [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). Спадкова справа заведена за № 54/2022 від 27.12.2022 року приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Негодою І.В. Заявник [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що розташована на території Малоперещепинської сільської ради, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площа 4,38 га, яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ), спадкоємцем якої була її дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила. Нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із розбіжністю у прізвищі спадкодавця та власника земельної ділянки, що успадковується (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 32.08.2023 року за № 126/02-31). А саме, у свідоцтві про смерть серії [NUMBER] померла - [PERSON] , а державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 001449 виданий Малоперещепинською сільською Радою народних депутатів 03.09.2002 року [PERSON] . Вказана розбіжність у документах перешкоджає заявнику [PERSON] у реалізації її спадкових прав згідно закону. У державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 001449, виданого Малоперещепинською сільською Радою народних депутатів 03.09.2002 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 175, допущено помилку у прізвищі власника земельної ділянки, зазначено як « [PERSON] » в той час як правильно « [PERSON] ». Вказаний факт підтверджується наступними доказами. Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 001449 виданий [PERSON] , місце проживання якої зазначено [ADDRESS] та у свідоцтві про смерть серії [NUMBER] зазначено, що померла [PERSON] , місце смерті село Мала Перещепина Новосанжарського району Полтавської області. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , громадянка [PERSON] після одруження отримала прізвище « [PERSON] ». Також, у свідоцтві про народження серії [NUMBER] матері заявника у графі «мати» зазначена « [PERSON] ». Відповідно відомостей, що зазначені у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Новосанжарською районною державною адміністрацією (КСП ім. Енгельса»), власником сертифікату на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0099701 зазначена [PERSON] , місце проживання - [ADDRESS]. Згідно інформації про суб`єктів власності (фізичної особи), що міститься у «Проекті розташування земельних часток (паїв) реформованого КСП ім. Енгельса та складання державних актів на право приватної власності на землю взамін сертифікатів на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області (книга II)» за номером 482 власником земельної ділянки зазначена жителька [ADDRESS] « [PERSON] », ідентифікаційний номер [NUMBER] . Також, згідно картки фізичної особи - платника податків, дата видачі 20.11.2003 року, громадянка [PERSON] одержала ідентифікаційний номер [NUMBER] . Внести виправлення до бланку державного акту на право приватної власності на землю неможливо, оскільки відсутній законом передбачений механізм внесення змін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Іншим способом встановити вказаний факт неможливо. Встановлення даного факту необхідно заявнику для оформлення спадщини.

Outcome: approved