Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

20 липня 2023 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява ТОВ "Євро-Реконструкція" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що у зв`язку із несплатою відповідачами коштів по наданню послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою їх місця проживання: [ADDRESS] , у них виникла заборгованість, яка у загальному розмірі складає 65 717, 14 грн, яку позивач просить стягнути на свою користь у судовому порядку. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 липня 2023 року позовну заяву було передано для розгляду судді Шаповаловій К.В. 03 серпня 2023 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідачів. Ухвалою суду від 7 серпня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 24 серпня 2023 року від представника відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення проти заявлених вимог. До відзиву додано заяву про застосування позовної давності до вимог позивача, строк оплати яких настав до червня 2020 року, а також клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. 5 вересня 2023 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому, зокрема викладені заперечення щодо закриття провадження у справі та зазначено, що за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року було стягнуто на користь позивача заборгованість з відповідачів за комунальними послугами за період з жовтня 2016 року по 1 січня 2020 року, в той час як в межах цього позову заявлено вимоги до відповідачів за період з жовтня 2016/вересень 2017 року по 1 травня 2023 року, тобто за наступний період. При цьому, у відповіді на відзив представником позивача було зазначено, що через помилку у бухгалтерських документах, в позовній заяві було помилково визначено період та суму стягнення заборгованості з відповідачів як з жовтня 2016/вересня 2017 року, а тому представник позивача просив поданий позов задовольнити частково та стягнути з відповідачів заборгованість за постачання теплової енергії та гаряче водопостачання за період з 1 січня 2020 року по 1 травня 2023 року у розмірі 3400758 грн, інфляційні втрати в розмірі 2058,18 грн та 3% річних в розмірі 798,99 грн та розподілити судові витрати. 18 вересня 2023 року до суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких адвокат зазначає, що оскільки відповідачі, за його підрахунками, сплатили заборгованість у повному обсязі, проте позивач безпідставно невірно зарахував сплачені кошти як сплату боргу за іншою справою, між сторонами відсутній предмет спору. При цьому, представник відповідачів заперечує стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційні втрати та 3% річних, посилаючись на те, що нарахування коштів на підставі статті 625 ЦК України після 24 лютого 2022 року є неправомірним та безпідставним. Ухвалою суду від 28 вересня 2023 року у задоволенні клопотання представника відповідачів про закриття провадження у справі відмовлено. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, вивчивши доводи позивача, викладені у письмових заявах, доводи та заперечення представника відповідачів, а також долучені докази, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014 № 1198-VII виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності з 1 липня 2014 року є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку [ADDRESS] здійснюється Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРО- РЕКОНСТРУКЦІЯ» на підставі ліцензії від 01.06.2012 № 198. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] даного будинку та є споживачами зазначених послуг. Крім того, відповідно до копії свідоцтва про право власності від 30 грудня 2015 року, копія якого долучена до матеріалів справи, та відомостей з ДРРП станом на 17 травня 2023 року, відповідачі є власниками квартири [ADDRESS] . Звертаючись із позовом до суду (з урахуванням відповіді на відзив) позивач вказує, що відповідачі у період з 1 січня 2020 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, внаслідок чого у відповідачів станом на 1 травня 2023 року утворилась заборгованість за надані послуги в розмірі 34007,58 грн., з яких 17429,22 грн заборгованість за послуги з централізованого опалення та 16578,36 грн. - заборгованість за послуги з постачання гарячої води. Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів вказану суму заборгованості, а також 3% річних та інфляційні втрати, через порушення умов та строків внесення оплати за отримання відповідачами послуги. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2015 року № 630, врегульовані відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання комунальних послуг, і фізичною особою, яка отримує послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідно до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-ІУ (діяв до 1 травня 2019 року), ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII (введено в дію з 1 травня 2019 року відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), п.п. 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 № 630 (далі - «Правил»), п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 № 572, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. 23 липня 2014 року у газеті Хрещатик (№103 (4503)) позивачем розміщено відповідне повідомлення, із пропозицією укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення споживачів до підрозділів теплопостачальної організації із зазначенням відповідної адреси. Проект договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води опубліковано в офіційному віснику Київської міської Ради - газеті «Хрещатик» 6 серпня 2014 року (№ 111 (4511)). Крім того, між позивачем та [PERSON] 9 вересня 2016 року було укладено договір № 440242/187 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідно до положення частини четвертої статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Відповідно до частини п`ятої статті 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно із статтею 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 за №630 (далі - Правила) регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. За змістом пунктів 18, 30 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки. Згідно із статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Заперечуючи проти заявлених позивачем вимог, з урахуванням суми боргу, яка була визначена представником позивача у відповіді на відзив, представник відповідачів вказав, що позивач безпідставно не врахував сплату коштів, здійснену відповідачами за період з січня по травень 2023 року на загальну суму 1975,20 грн, копії квитанцій яких долучено до відзиву, та квитанцію № 23 від 12 травня 2023 року, якою сплачено 600 грн за квітень 2023 року. У відповіді на відзив представник позивача вказав, що розрахунок заборгованості, з урахуванням уточнених даних, викладених у відповіді на відзив щодо періоду нарахування заборгованості, включає всі проплати, що здійснювали відповідачами. Поряд з цим, вказав, що кошти за квитанціями за період з січня по травень 2023 року, були зараховані як сплата боргу за рішенням суду у справі № 753/7352/20, рішення за яким на момент подання цього позову не було виконано відповідачами. Із наданих представником відповідача копій квитанцій № 14, 15 від 13 березня 2023 року, № 49,50 від 22 березня 2023 року, № 84 від 20 квітня 2023 року, № 22, 23 від 12 травня 2023 року вбачається, що призначення платежу вказане як: «централізоване постачання гарячої води» чи «за централізоване опалення», при цьому у призначенні платежу не зазначено за який конкретно період вказані кошти перераховуються платником надавачу послуг. Відсутність чіткого зазначення призначення платежу при сплаті періодичних платежів споживачами за отримані послуги, надає можливість отримувачу коштів зараховувати їх у порядку черговості (хронологічному порядку) за попередні періоди при наявності заборгованості. Доводи представника відповідача про те, що кошти на погашення заборгованості, яка була стягнута з відповідачів за рішенням суду від 15 лютого 2021 року та стягнення якої проводилось приватним виконавцем, здійснювалось у іншій спосіб, не знайшло свого підтвердження. Зокрема, представником відповідача не було надано суду доказів того, що відповідачі на виконання рішення суду від 15 лютого 2021 року перераховували кошти іншими квитанціями, у цей саме час чи раніше, з урахуванням того, що відповідно до копії постанови приватного виконавця Сищука В.В. виконавче провадження № 66594467, відкрите на виконання виконавчого листа № 753/7352/20, було закінчено 9 червня 2023 року (повне погашення боргу). Стосовно доводів представника відповідача щодо безпідставного неврахування позивачем коштів, сплачених відповідачами за квитанціями від 22 серпня 2023 року у сумі 22000 грн як сплату послуг за централізоване опалення та постачання гарячої води, суд зазначає таке. Дійсно до відзиву представником відповідачів надано копії квитанцій № 171 та 172 від 22 серпня 2023 року, відповідно до призначення платежу яких вбачається, що платник [PERSON] перерахувала на користь отримувача ТОВ «Євро-реконструкція» 9000 грн як оплату за централізоване опалення та 13000 грн як оплату за централізоване постачання гарячої води. Представник позивача у відповіді на відзив будь-яких пояснень з цього приводу суд не надав. Отже, враховуючи те, що у призначенні платежу вказаних квитанцій не містять чіткого періоду, за який сплачуються кошти за централізоване опалення та централізоване постачання гарячої води (борг чи поточні рахунки), з огляду на те, що вони сплачені 22 серпня 2023 року, а позивачем борг у цій справі визначено за період з 1 січня 2020 року по 1 травня 2023 року, борг за період до 1 січня 2020 року повністю сплачено, що підтверджується постановою приватного виконавця від 9 червня 2023 року, вказані суми враховуються судом як сплата боргу за період з 1 січня 2020 року по 1 травня 2023 року. У відповідності до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦКУ порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно наданої позивачем довідки, яка долучена до відповіді на відзив, заборгованість відповідачів за послуги з централізованого опалення станом на 1 травня 2023 року становить 17429,22 грн., а за послуги з постачання гарячої води - 16578,36 грн., загальна сума боргу -34007,58 грн. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява представника відповідачів про застосування позовної давності до вимог щодо стягнення заборгованості, які виникли до червня 2020 року. Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року. Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діє станом на час розгляду цієї справи. Статтею 58 Конституції України, статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Таким чином, з 2 квітня 2020 року визначена статтею 257 ЦК України позовна давність продовжена, а тому до вимог позивача, заявлених за період з 1 січня 2020 року по 1 травня 2023 року позовна давність не застосовується. Позивачем також ставиться вимога про стягнення 3% річних у розмірі 798,99 грн. та інфляційних втрат у розмірі сумі 2058,18 грн. Заперечуючи проти стягнення вказаних сум, представник відповідача у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив зазначає, що статтею 258 ЦК України визначено позовну давність для стягнення неустойки (штрафу, пені) в 1 рік, який пропущений позивачем, а також зазначає про неправомірне нарахування 3% річних та інфляційних втрат у період після 24 лютого 2022 року. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Посилання представника відповідача на норму статті 258 ЦК України є необґрунтованим та безпідставним, оскільки 3% річних та інфляційні втрати не є неустойкою (штрафом чи пенею) та мають іншу правову природу (є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання та має компенсаційний характер). Стосовно періоду нарахування 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає, що як вбачається із розрахунку позивача, долученого до відповіді на відзив, 3% річних та інфляційні втрати розраховані у строк до 23 лютого 2022 року та не нараховувались позивачем після 24 лютого 2022 року. Отже, перевіривши розрахунок інфляційного збільшення та 3% річних, наданий позивачем, судом встановлено вірність здійсненого нарахування. Вказаний розрахунок суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки він виконаний за вірними формулами, з урахуванням статистичних даних про індекси інфляції за період прострочення і не спростований відповідачем належними, достатніми та допустимими доказами. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, зважаючи на встановлені обставини та наведені положення Закону, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість і доведеність позовних вимог ТОВ «Євро-реконструкція» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з урахуванням інфляційної складової боргу та трьох процентів річних, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: за постачання теплової енергії/централізоване опалення - 8429,22 грн (з урахуванням оплати 22 серпня 2023 року в розмірі 9000 грн), за постачання гарячої води в розмірі 3578,36 грн (з урахуванням оплати 22 серпня 2023 року в розмірі 13000 грн), 3% річних в розмірі 798,99 грн та інфляційна складова в розмірі 2058,18 грн. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання розподілу судових витрат у справі. При цьому, вимога позивача про стягнення з відповідачів витрат за отримання інформації з ДРРП у розмірі 35 грн не підлягає задоволенню, з урахуванням відсутності доказів понесених витрат. У додатках до позовної заяви було зазначено, що копія квитанції долучається, проте фактично така долучена не була, що підтверджується актом від 20 липня 2023 року № 47791 про відсутність у додатках до позовної заяви квитанції про сплату послуг на отримання інформації з ДРРП. На підставі викладеного,

Outcome: partial