Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

Позивач 22.08.2023 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] завдану матеріальну шкоду в розмірі 8 508 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач з 13.09.2021 виконував обов`язки начальника виробничого підрозділу Знам`янська дирекція залізничних перевезень РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця». Наказом №ДНК-19/106 від 18.10.2021 за підписом відповідача інженера-технолога 1 категорії відділу роботи станцій [PERSON] за невиконання п.п.7.8, 5.17 Посадової інструкції притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану. Рішенням суду від 05.09.2022 у справі №389/3824/21 визнано незаконним та скасовано п.1 зазначеного наказу та стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] понесені нею витрати, а саме судовий збір у розмірі 908 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7\~600 грн. Підставою скасування наказу стало те, що він винесений з порушенням вимог законодавства України, за відсутності вини працівника, як обов`язкового елементу дисциплінарного проступку. Таким чином, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, судовим рішенням встановлено, що відповідач, будучи в.о.начальника, незаконно оголосив догану [PERSON] , чим спричинив шкоду підприємству у вигляді відшкодування [PERSON] судових витрат. На виконання зазначеного судового рішення начальником виробничого підрозділу Знам`янська дирекція залізничних перевезень РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» Матвієнко В.В. видано наказ №ДНК-19/100 від 18.10.2022 про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] , а також 21.10.2022 та 26.10.2022 останній перераховано 8\~508 грн. (з урахуванням утриманих податків) в рахунок відшкодування присуджених судовим рішенням судових витрат. Оскільки обов`язок відшкодування шкоди, завданої установі у зв`язку з оплатою судових витрат покладається на відповідача, за наказом якого працівнику незаконно оголошено догану, тому позивач на підставі ст.132 КЗпП України просив стягнути з відповідача 8 508 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в межах середнього місячного заробітку, та 2\~684 грн. сплаченого судового збору. Представником відповідача адвокатом Шпаком В.І. 27.09.2023 подано відзив на позов, у якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, обгрунтовуючи тим, що до даних правовідносин не підлягає застосуванню положення ч.4 ст.82 ЦПК України, оскільки відповідач у справі №389/3824/21 участі не приймав. Крім того, позовна вимога у вказаній справі була немайнового характеру, а тому не могла спричинити будь-якої шкоди підприємству. У даній справі позивач просить стягнути не дійсну пряму матеріальну шкоду, яка могла би бути заподіяна відповідачем, як то відшкодування моральної шкоди працівнику, чи будь-яких матеріальних збитків, а натомість просить стягнути процесуальні витрати, які виникли в межах розгляду справи №389/3824/21, а тому підлягають з`ясуванню саме обставини, за яких умов і внаслідок чиїх дій було стягнуто судові витрати. Зазначає, що до цих витрат відповідач не має прямого відношення, його дії або бездіяльність не перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з їх стягненням, водночас у підприємства залежно від процесуальних дій була об`єктивна можливість або істотно зменшити, або виключити наявність таких витрат. Крім того посилається на те, що підстав для застосування до даних правовідносин ст.132 КЗпП України, як визначено позивачем, також не має, оскільки відповідач на час винесення наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності був посадовою особою. В той же час, з огляду на норми ст.134 КЗпП України, вважає, що відповідач і на підставі цих положень закону не може нести матеріальну відповідальність. В судовому засіданні представник позивача адвокат Нікогосян О.С. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Також зазначив, що правовою підставою пред`явлення даного позову є стягнення з відповідача заподіяної шкоди в межах середнього місячного заробітку на підставі ст.132 КЗпП України. Рішення про покладення на відповідача матеріальної відповідальності шляхом відрахування з його заробітної плати розміру заподіяної з його вини шкоди на підставі п.2 ст.133 КЗпП України, керівником підприємства не приймалося. Представник відповідача адвокат Шпак В.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, відповідач займає посаду головного інженера виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». Згідно з Посадовою інструкцією відповідача, затвердженою першим заступником директора РФ «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» 22.10.2020 та з якою відповідач ознайомлений під особистий підпис 23.10.2020, посада «головний інженер» належить до розділу класифікації професій «Керівники», у своїй діяльності підпорядковується начальнику Дирекції. Наказом директора РФ «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» №674/ос від 13.09.2021 на відповідача покладено виконання обов`язків начальника виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція залізничних перевезень» з 13.09.2021 на період тимчасової непрацездатності [PERSON] з увільненням від виконання обов`язків, обумовлених трудовим договором за основним місцем роботи. Згідно з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників дирекції №ДНК-19/10к від 18.10.2021, виданим відповідачем, як в.о.начальника, інженеру технологу І категорії відділу роботи [PERSON] оголошено догану за невиконання п.п.7.8, 5.17 «Посадової інструкції інженера технолога І категорії відділу роботи станцій», згідно з п.1 ст.147 КЗпП України. Заочним рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05.09.2022 у справі №389/3824/21 (провадження №2/389/812/21) позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Виробничий підрозділ «Знам`янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», задоволені. Визнано незаконним та скасовано п.1 наказу №ДНК 19/106 від 18.10.2021. З акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] стягнуті судові витрати, а саме судовий збір в сумі 908 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 600 грн. Скасовуючи п.1 наказу №ДНК 19/106 від 18.10.2021, суд дійшов висновку про недоведеність вини [PERSON] у неналежному виконанні своїх посадових обов`язків та факту вчинення нею дисциплінарного проступку, а тому оскаржуваний наказ винесено з порушенням вимог законодавства України. Заява про перегляд даного заочного рішення не подавалася, в апеляційному порядку рішення не оскаржувалося та 06.10.2022 набрало законної сили, що встановлено судом з Єдиного державного реєстру судових рішень. Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, оскільки заочне рішення суду від 05.09.2022 у справі №389/3824/21 (провадження №2/389/812/21) набрало законної сили, тому обставини, які встановлені в ній щодо факту видання відповідачем, який на той час займав посаду в.о. начальника, наказу з порушенням вимог законодавства України, відповідно до положень ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи. На виконання даного судового рішення начальником дирекції [PERSON] 18.10.2022 видано наказ №ДНК-19/100 про скасування п.1 наказу №ДНК 19/106 від 18.10.2021 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників дирекції» щодо оголошення догани інженеру-технологу І категорії відділу роботи станцій [PERSON] . Згідно з платіжними відомостями №№ 140/443, 140/444 від 21.10.2022 [PERSON] перераховані понесені нею судові витрати у зв`язку з розглядом справи №389/3824/21 (провадження №2/389/812/21) у вигляді судового збору в сумі 730 грн. 94 коп. та витрат на правничу допомогу в сумі 6\~118 грн. Відповідно до платіжних доручень від 26.10.2022 АТ «Укрзалізниця» на користь держави перераховані податки та військовий збір за відшкодування за рішенням суду вказаних витрат в загальному розмірі 1\~659 грн. 06 коп. Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не визначений законом. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Статтею 130 КЗпП України встановлені загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників. Так, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Позивач вважає, що внаслідок дій відповідача щодо незаконного оголошення догани підприємству заподіяно матеріальну шкоду, яка полягає у відшкодуванні працівнику судових витрат в загальному розмірі 8 508 грн. Як на підставу позову, позивач посилався на відповідні положення КЗпП України, а саме ст.132 КЗпП України. Факт незаконного оголошення з боку відповідача догани працівнику встановлений судовим рішення і свідчить про вину особи, яка була уповноважена на притягнення працівників до дисциплінарної відповідальності. Відповідно до ч.1 ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. З положень вказаної норми КЗпП України вбачається, що матеріальна відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, може бути покладена на працівників, однак покладення такої відповідальності не розповсюджується на працівників, що є посадовими особами. Судом встановлено, що відповідач, видаючи наказ про оголошення догани, діяв як посадова особа. Крім того, посадова інструкція відповідача свідчить про те, що відповідач, перебуваючи на посаді «головний інженер», яка належить до розділу класифікації професій «Керівники», є посадовою особою. Такі висновки суду сторонами, зокрема представником позивача, в судовому засіданні не заперечувалися. Оскільки судом встановлено, що відповідач є посадовою особою, тому посилання позивача на ст.132 КЗпП України є безпідставними. Жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про функціональні та посадові обов`язки відповідача, які давали б суду підстави вважати, що останній може на підставі ч.1 ст.132 КЗпП України нести матеріальну відповідальність перед позивачем, суду не надано, а тому суд дійшов висновку, що на відповідача не поширюються положення зазначеного вище законодавства щодо матеріальної відповідальності в межах середнього місячного заробітку. Рішення про покладення на відповідача обмеженої матеріальної відповідальності на підставі п.2 ст.133 КЗпП України, позивачем не приймалося. В свою чергу, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Разом з тим, інших обставин, які б з урахуванням положень як зазначеної вище ч.1 ст.132, так і п.2 ст.133, ст.134 КЗпП України, давали суду підстави для висновку про можливість покладення на відповідача (працівника) обмеженої чи повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду у вигляді відшкодування судових витрат на виконання судового рішення, при розгляді справи не встановлено. До таких висновків суд дійшов з наступних підстав. Так, як роз`яснено у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29.12.1992, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов`язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. Вищий спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.4 своєї постанови №12 від 11.12.2015 роз`яснив, що підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.130 КЗпП України). Позивач свій позов обґрунтовує тим, що відповідачем завдано пряму дійсну шкоду. ВССУ у зазначеній вище постанові визначив категорії прямої дійсної шкоди, такими є: недостача, втрата, знищення, пошкодження чи зіпсування матеріальних цінностей; шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною; витрати, спричинені незаконними або необґрунтованими виплатами (переплатами); витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників; суми неустойки, фінансових санкцій, пені, сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів; виплати на користь інших суб`єктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників; нестягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у зв`язку зі спливом строку позовної давності; нестягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій або бездіяльності. Отже, для настання матеріальної відповідальності, передбаченої трудовим законодавством, необхідна сукупність обставин: факт порушення трудових обов`язків; завдана пряма дійсна шкода; винні, протиправні дії чи бездіяльність працівника; причинний зв`язок між діями працівника та завданою шкодою. Дані підстави є взаємодоповнюючими, відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. За положеннями ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються. При вирішенні трудових спорів про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками, тягар доведення підстав для відшкодування такої шкоди покладається повною мірою на позивача (власника, роботодавця). Отже, саме позивач (власник, роботодавець) повинен довести підстави матеріальної відповідальності працівника за завдану шкоду, зокрема, наявність вини та винних дій працівника, розмір завданої шкоди. Водночас позивач (власник, роботодавець) несе ризики настання негативних наслідків, пов`язаних із недоведеністю цих підстав. Досліджені судом\~докази вказують\~на те,\~що позивач,\~як підставу\~зверення до\~суду,\~ обґрунтовував\~завданням йому\~прямої матеріальної\~шкоди в\~розмірі 8\~508\~грн.\~При цьому, під матеріальною шкодою позивач розуміє витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, понесені працівником у зв`язку із розглядом цивільної справи №389/3824/21, які сплачені підприємством на виконання судового рішення. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст.ст.141, 142 ЦПК України питання щодо судових витрат вирішується судом у рішенні або ухвалі. Судові витрати можна визначити як законодавчо врегульовану сплату грошових коштів за рахунок сторін по справі, що пов`язана з вимушеними матеріальними втратами, які особа зазнала у зв`язку зі зверненням за судовим захистом, необхідністю розгляду та вирішення певного спору в суді. За змістом зазначених норм, за своєю правовою природою судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством. Так, суд відзначає, що витрати, зокрема, пов`язані зі сплатою судового збору та з оплатою праничої допомоги, є такими, що понесені особою у зв`язку з реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи в суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат і вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом. Їх не можна визнати збитками чи шкодою в розумінні положень цивільного законодавства України і вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. В п.6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №925/1196/18 зазначено, що процесуальні витрати, понесені в судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Отже, витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та з наданням правничої допомоги не є тотожними завданню матеріальної шкоди та не набувають відповідних ознак. Законодавством не передбачено можливості стягнення судових витрат за позовною вимогою в іншому провадженні, як і відсутні правові підстави для ототожнення таких витрат і шкоди в розумінні положень чинного законодавства. Таким чином, заявлена позивачем до стягнення сума судових витрат не є шкодою, оскільки такі витрати за правовою природою не є заходом цивільно-правової відповідальності, не мають ознак матеріальної шкоди відповідно до приписів чинного законодавства, а їх наявність та розмір не перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з протиправною поведінкою\~відповідача. З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем не доведено жодних правових підстав покладання на відповідача обов`язку з відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок незаконного оголошення догани, приймаючи до уваги, що зазначені позивачем витрати не є шкодою в розумінні вимог ЦК України та не можуть стягуватися як матеріальна шкода, оскільки є судовими витратами, що пов`язані з розглядом цивільної справи в суді і випливають з процесуальних, а не матеріально-правових відносин, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи, що даним судовим рішенням відмовлено в позові, тому понесені позивачем судові витрати необхідно віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed