Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та залишення на самостійне виховання позивачці неповнолітню дитину. Посилається на те, що 15 січня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем за актовим записом № 47. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спочатку їхнє сімейне життя складалось добре, проте протягом останніх років шлюбні відносини між ними взагалі перестали існувати. Між нею та відповідачем постійно виникали сімейні сварки, та в їхніх відносинах взагалі відсутнє порозуміння та повага. На даний час вони проживають окремо. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, та за її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Шлюб між ними є лише формальним, оскільки особисті відносини між ними тривалий час мають негативний характер. Просить суд шлюб між ними розірвати та після розірвання шлюбу дитину залишити на самостійне виховання позивачці. У судове засідання позивачка не з`явилася, проте її представник [PERSON] подав до суду заяву у якій просить провести розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак до суду надійшло клопотання від його представника [PERSON] у якій вказує що просить розірвати даний шлюб та розгляд справи проводити у їх відсутності. В іншій частині позовних вимог відносно залишення на самостійне виховання позивачці неповнолітню дитину у задоволенні відмовити. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши докази у справі, суд доходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню. З наведених у позовній заяві обставин, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 15 січня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем за актовим записом № 47. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На даний час шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені, сторони проживають окремо, позивачка не бажає збереження сім`ї та наполягає на розірванні шлюбу, примиритися не бажає. Відповідно до ч.1 ст.51Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам позивача, а тому шлюб має бути розірваний. За таких обставин та у відповідності до положень ст.112 СК України, суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки воно не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Оскільки відповідач визнає позов, при вирішенні питання щодо стягнення судового збору відповідно до вимог ст.141 ч.1 ЦПК України про те, що у разі визнання відповідачем позову, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору. Таким чином із відповідача, у такому випадку, стягується лише 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви. Розглянувши позовну вимогу позивачки про після розірвання шлюбу щодо залишення неповнолітньої дитини на самостійне виховання позивачки, суд виходить з наступного. Як встановлено судом, від шлюбу у сторін є син [PERSON] , [INFO] . В матеріалах справи відсутні докази з ким проживає малолітня дитина сторін. У відзиві на позовну заяву представник [PERSON] зазначає, що позовні вимоги мають бути задоволені частково. Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу відповідач не заперечує, а щодо залишення неповнолітньої дитини на самостійне виховання позивачки заперечує та просив в задоволенні даної позовної вимоги відмовити. У постанові від 22 грудня 2021 року у справі №339/143/20 Верховний Суд визначив, що за загальним правилом за відсутності спору, щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Як встановлено судом, між сторонами не досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні. Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Суд виходить з того, що за загальним правилом за наявності спору щодо того, з ким із батьків буде проживати неповнолітня дитина, суд не може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками, суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Саме, до такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 15 січня 2020 року по справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19). Таким чином, аналізуючи в сукупності докази та встановлені судом обставини, а саме, що на даний час дитина фактично проживає разом з позивачкою, але існує спір про визначення місця проживання дитини, тому суд вважає, за можливе в задоволенні даної позовної вимоги відмовити. На підставі ст.ст.112-114, 160, 161 Сімейного Кодексу України, суд

Outcome: partial