Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначено, що 07 червня 2002 року у виконавчому комітеті Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області позивач зареєструвала шлюб з відповідачем, у якому у них народилося п`ятеро дітей, двоє з яких на даний час повнолітні. Позивач, посилаючись на приписи ст.ст. 24, 105, 112 Сімейного кодексу України, просить розірвати шлюб з відповідачем, оскільки сімейне життя у них не склалося через відсутність взаєморозуміння. Як зазначила позивач, близько восьми років вони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують та спільного господарства не ведуть, а тому шлюб існує лише формально. Строк на примирення позивач просить не надавати та наполягає на розірванні шлюбу, мотивувавши таку категоричну позицію систематичним вчиненням стосовно неї та інших членів сім`ї домашнього насильства зі сторони відповідача. Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2023 року вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на розірванні шлюбу, вказавши на зазначені у позові обставини. Додатково зазначила, що дійсно протягом останніх восьми років проживає з відповідачем окремо та спільного господарства не веде, коли останній приїжджає до неї, то щоразу, будучи в стані алкогольного сп`яніння, створює конфліктну ситуацію, в ході якої психологічно страждають перш за все діти. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про місце, час та дату розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Суд, заслухавши позивача, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов належить задовольнити зважаючи на таке. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , повторно виданого 08 липня 2016 року, судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] 07 червня 2002 року зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області, про що було зроблено актовий запис № 10. За даними довідки про реєстрацію місця проживання № вих. - 480 від 10 червня 2020 року, [PERSON] проживає на [ADDRESS] . Від шлюбу сторони мають троє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується даними їх свідоцтв про народження. Позивач, вказуючи на наявність підстав для розірвання шлюбу, звернулася до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. Таким чином, спірні правовідносини з приводу припинення шлюбу, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 11 Сімейного кодексу України (далі СК України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, що визначено ч. 3 ст. 105 СК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин - факту припинення між сторонами шлюбних стосунків та формальність існування шлюбу, який не виконує свого прямого призначення, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно та подальше спільне проживання лише суперечитиме інтересам позивача та дітей, що має істотне значення. При цьому судом враховуються аргументи позивача, наведені нею в позові на підтвердження підстав для його задоволення, та підтримані останньою у судовому засіданні, зокрема щодо фактичного припинення подружніх відносин через відсутність взаєморозуміння, оскільки такі знайшли своє підтвердження в ході дослідження зібраних по справі доказів та не оспорюється відповідачем, хоча останній мав таку можливість. Суд зауважує, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу у відповідності до ст. 24 СК України не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач, скористалась своїм правом на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу та наполягає на такому, відмова у задоволенні позову за таких обставин, на переконання суду, буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд, приймаючи до уваги наявність у подружжя неповнолітніх дітей, зважаючи на факти протиправної поведінки відповідача по відношенню до позивача та дітей, що стверджується даними відповідних постанов про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП та вироку про притягнення останнього до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України, не вбачає підстав для зупинення провадження по справі, в зв`язку з наданням сторонам строку на примирення, при цьому виходить з наступного. Згідно із ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Судом береться до уваги категоричне заперечення позивача щодо надання строку на примирення подружжю та її небажання шлюбу з відповідачем. При цьому, суд звертає увагу, що поняття «моральні засади суспільства» діючим законодавством не визначено, а тому при вирішення питання чи не буде надання часу на примирення суперечити моральним засадам суспільства суд застосовує положення ст. 24 СК України, яке закріплює вільну згоду жінки та чоловіка на шлюб та заборону примушування жінки та чоловіка до шлюбу. Отже, при категоричній незгоді позивача на примирення, суд вважає що надання такого строку на примирення за встановлених обставин буде суперечити ст. 24 СК України. З огляду на зазначене, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову повністю. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 1073,00 грн судового збору, сплаченого нею при поданні позову.

Outcome: approved