Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики. 21 вересня 2020 року до суду надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики. Того ж дня, згідно розподілу автоматизованої системи «Д-3» справу було розподілено до провадження судді Бойко О.М. Ухвалою від 13 жовтня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій, згідно уточнених вимог, просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь позивача суму боргу в розмірі 365\~600,00 грн. та суму судових витрат, що складаються з судового збору. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 12 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у простій формі, що підтверджується розпискою від 12.09.2017 року. Згідно умов розписки [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 10\~000,00 доларів США та зобов`язався повернути їх за першою вимогою. 08 липня 2020 року позивачем [PERSON] було подано вимогу про повернення грошових коштів до відповідача [PERSON] . До суду подано копії вимоги від 08 липня 2020 року із підтвердженням відправлення поштою відповідачеві вимоги. Ухвалою суду від 25 січня 2022 року, за клопотанням представника відповідача адвоката Чередника І.О., провадження у цивільній справі №175/3349/20 (провадження №2/175/910/20) за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] про\~стягнення заборгованості\~за договором - зупинити до розгляду цивільної справи №187/1751/20 (провадження №2/0187/494/20) щодо розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яка знаходиться в провадженні Петриківського районного суду Дніпропетровської області (суддя Іщенко І.М.). Клопотання про зупинення провадження у цивільній справі обґрунтовувалось тим, що розгляд цієї цивільної справи неможливий до вирішення іншої цивільної справи №187/1751/20, а саме позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що об?єктом спільної сумісної власності подружжя. Між [PERSON] та [PERSON] був наявний спір про визнання об?єктом спільної сумісної власності подружжя грошових коштів у сумі 10 000 доларів США, які були передані [PERSON] за розпискою від 12.09.2017 року та визнання за кожним із них права вимоги на стягнення з [PERSON] розподілених цих коштів, у зв?язку з чим, відповідач вважав, що розгляд даної справи про стягнення грошових коштів з [PERSON] на користь [PERSON] є неможливим до вирішення судом іншої цивільної справи про поділ майна, що є об?єктом спільної сумісної власності подружжя, що зумовлює необхідність зупинення провадження у цій справі. Ухвалою суду від 23 лютого 2023 року провадження за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики було поновлено, за клопотанням представника позивача адвоката Швеця М.В. Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року було вирішено: «Позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя\~задовольнити частково. Визнати за\~ [PERSON] право власності на частину земельної ділянки, площею 0,0597 га, цільове призначення для колективного садівництва, кадастровий номер 1223783800:02:003:6001 яка розташована за адресою Дніпропетровська область, Петриківський район Шульгівська сільська рада, садівниче товариство «Каскад». В інших позовних вимогах [PERSON] відмовити. Зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та про визнання грошових коштів особистою приватною власністю задовольнити частково. Визнати за\~ [PERSON] право власності на частину земельну ділянки, площею 0,0597 га, цільове призначення для колективного садівництва, кадастровий номер 1223783800:02:003:6001 яка розташована за адресою Дніпропетровська область Петриківський район Шульгівська сільська рада, садівниче товариство «Каскад». Стягнути з\~ [PERSON] , зареєстрований в [ADDRESS] \~компенсацію вартості 1/2 автомобіля\~марки ЗАЗ 110267,2006 року випуску, номер державної реєстрації [NUMBER] у сумі 19 425 грн ( дев`ятнадцять тисяч чотириста двадцять п`ять) гривень на користь\~ [PERSON] , прож. [ADDRESS] . В задоволенні інших зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовити. Стягнути із\~ [PERSON] \~судові витрати в розмірі 840,80 коп. за сплату судового збору, 1250 грн. за проведення оцінки земельної ділянки, 2 512,50 грн. за оплату правової допомоги адвоката, а всього 4 603,30 грн. на користь [PERSON] . Стягнути із\~ [PERSON] \~судові витрати в розмірі 840,80 грн\~на користь\~ [PERSON] ». У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] адвокат Чередник просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Обґрунтуванням відзиву є те, що відповідач вважає уточнення позовних вимог позивача було подано до суду в порушення вимог чинного цивільно-процесуального законодавства України, оскільки строк на подання уточнених позовних вимог було пропущено. Також, відповідач стверджує, що відповідно до умов вищевказаного договору, [PERSON] нібито отримав в борг від [PERSON] 10 000 доларів США та зобов?язався повернути кошти за першою вимогою. Дані твердження [PERSON] не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи. Так, в провадженні Петриківського районного суду Дніпропетровської області перебувала на розгляді цивільна справа №187/1751/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об?єктом спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що предметом спору між [PERSON] та [PERSON] були накопичені подружжям грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, які вони надали у борг третій особі - [PERSON] . Зі змісту рішення суду прийнятого судом у справі №187/1751/20 вбачається, що батько [PERSON] надав особисті грошові кошти в розмірі близько 5000,00 доларів США своєму зятю [PERSON] для допомоги їх сім?ї. Крім того, зі змісту позовної заяви [PERSON] та судового рішення у справі №187/1751/20 вбачається, що [PERSON] 04.11.2019 року забрав у [PERSON] 1900 доларів США у рахунок компенсації за розпискою від 12.09.2017 року, тому вона вважала, що має право на відшкодування 6900 доларів США, а [PERSON] має право претендувати тільки на 3100 доларів США. З 12.09.2017 року по жовтень 2019 року [PERSON] щомісячно повертав подружжю [PERSON] та [PERSON] грошові кошти, однак враховуючи наявні між ними сімейні та родині відносини, грошові кошти поверталися відповідачем без отримання від вказаних осіб розписок про отримання ними грошових коштів. Так, у жовтні 2017 року [PERSON] повернув позивачу 450 доларів США; у листопаді 2017 року - 300 доларів США, у грудні 2017 року - 450 доларів США; у січні 2018 року - 200 доларів США; у лютому 2018 року 600 доларів США; у березні 2018 року - 450 доларів США; у квітні 2018 року - 250 доларів США; у травні 2018 року - 700 доларів США; у червні 2018 року - 400 доларів США; у липні 2018 року 550 доларів США; у серпні 2018 року - 500 доларів США; у вересні 2018 року - 450 доларів США; у жовтні 2018 року - 150 доларів США; у листопаді 2018 року - 400 доларів США; у грудні 2018 року 350 доларів США; у січні 2019 року - 100 доларів США; у лютому 2019 року - 300 доларів США; у березні 2019 року - 500 доларів США; у квітні 2019 року - 250 доларів США; у травні 2019 року - 350 доларів США; у червні 2019 року 300 доларів США; у липні 2019 року - 1000 доларів США; у серпні 2019 року - 500 доларів США та у вересні 2019 року - 300 доларів США. На підставі вищевикладеного, [PERSON] зазначає, що нібито повернув [PERSON] грошові кошти за договором позики, оформленим у вигляді розписки від 12.09.2017 року у розмірі 9 800,00 доларів США. Відповідач зазначає на обставини стосовно повернення [PERSON] грошових коштів у період з жовтня 2017 року по жовтень 2019 також підтверджуються тим, що [PERSON] звернувся до суду із позовом лише 16.09.2020 року, тоді як грошові кошти за розпискою передавалися 12.09.2017 року, а тому, у випадку, якщо б відповідач не повертав грошові кошти з 12.09.2017 року, позивач міг звернутися до суду не після спливу трьох років з дати укладення розписки. Крім того, з висновку Дніпровського ВП за матеріалами №12260 від 15.11.2019 року вбачається, що 04.11.2019 року до Дніпровського ВП надійшла заява від [PERSON] , в котрій вона просила прийняти міри до свого чоловіка [PERSON] , який викрав грошові кошти в сумі 2000 доларів США. Також у вищевказаному висновку містяться пояснення [PERSON] , який зазначив, що він дійсно взяв грошові кошти в сумі 1900 доларів США, оскільки він вклав в родинний бізнес дружини частину власних коштів в сумі 10 000,00 доларів США (про що є розписка), а дану суму він взяв в якості компенсації. Таким чином, враховуючи висновок №12260 від 15.11.2019 року, відповідач вважає, що сума боргу за розпискою підлягає зменшенню на суму 1 900,00 доларів США, які [PERSON] взяв у [PERSON] у рахунок компенсації за розпискою. Виходячи з того, що [PERSON] майже повернув подружжю [PERSON] та [PERSON] грошові кошти за розпискою від 12.09.2017 р., можна допустити що саме повернуті [PERSON] грошові кошти, які перебували у вказаного подружжя були взяті [PERSON] у рахунок компенсації, тобто зменшення суми боргу за розпискою. Вважає, що ці обставини повинні бути враховані судом під час розгляду та вирішення справи. Представник позивача адвокат Швець М.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Чередник І.О. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 12 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у простій формі, що підтверджується розпискою від 12.09.2017 року. Згідно умов розписки [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 10\~000,00 доларів США та зобов`язався повернути їх за першою вимогою. 08 липня 2020 року позивачем [PERSON] було подано вимогу про повернення грошових коштів до відповідача [PERSON] . Ствердження, що відповідач вважає уточнення позовних вимог позивача було подано до суду в порушення вимог чинного цивільно-процесуального законодавства України, оскільки строк на подання уточнених позовних вимог було пропущено не обґрунтуванні. Відповідно до п. 2 ч. 2\~ст. 49 ЦПК України\~позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір попередньо поданих вимог майнового характеру, відповідно заявленої ціни позову. Крім того, загальні положення\~ЦПК України\~вказують, що підстава позову це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 922/404/19 від 09 липня 2020 року, позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. При цьому\~під предметом\~позову розуміється\~певна матеріально-правова\~вимога позивача\~до відповідача,\~стосовно якої\~позивач просить\~прийняти судове\~рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи\~зменшено)\~може бути\~лише розмір\~вимог майнового\~характеру. Під збільшенням\~розміру позовних\~вимог не\~може розумітися\~заявлення ще\~однієї чи\~кількох вимог,\~додатково до\~викладених у\~позовній заяві. Неправомірно під\~виглядом збільшення\~розміру позовних\~вимог висувати\~нові вимоги,\~які не\~були зазначені\~у тексті\~позовної заяви. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з\~ЦПК України\~і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог. Даний договір є договором позики, укладений у відповідній письмовій формі; складена позичальником розписка є одночасно і підтвердженням укладення договору позики та письмовою формою договору, і підтвердженням умов договору щодо розміру позики і строку повернення, і також підтвердженням отримання позичальником грошових коштів за договором позики у вказаному розмірі. Договір позики є реальним, і з даного договору для позичальника виникли грошові зобов`язання по поверненню позичених коштів у строки, встановлені договором, і відповідно для нього виникли передумови для негативних наслідків, передбачених законом на випадок невиконання грошових зобов`язань чи неналежного їх виконання. Розписка від 12.09.2017 року написана позичальником власноручно, в ній чітко визначено розмір наявного грошового зобов`язання 10\~000,00 доларів США. Розписка є належним письмовим доказом на підтвердження наявності у позичальника невиконаного перед позикодавцем і визнаного позичальником грошового зобов`язання, його валюти і розміру. Тому суд виходить з того, що вказана у даній розписці сума боргу 10\~000,00 доларів США є боргом позичальника, який виник у нього саме з договору позики. Таким чином, у розписці від 12.09.2017 року позичальник визнав борг у сумі 10\~000,00 доларів США, визнав природу боргу, та наявне зобов`язання по його поверненню («… об`язуюсь вернуть по первому требованию …»). Разом з тим, неоспоримим і доведеним даним письмовим доказом є факт, що позичальник визнав борг саме у вказаній сумі; така сума боргу є співмірною розміру позовних вимог позикодавця до позичальника, вона не суперечить вимогам закону, що регулює спірні правовідносини.\~ Таким чином, судом встановлено наявний у відповідача борг за договором позики станом на 12.09.2017 року в сумі 10\~000,00 доларів СЩА, визначена валюта позики і валюта грошового зобов`язання (позичальник зобов`язався повернути долари) і встановлено строк повернення боргу. Тобто у позичальника як з договором позики так і безпосередньо з даної розписки, укладеної сторонами у тих самих правовідносинах (що по суті є укладенням додаткової угоди в межах існуючого договору позики) виникло грошове зобов`язання, яке має бути виконане належним чином і відмова від виконання якого суперечить вимогам закону, що регулює дані правовідносини. Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, то суд виходить з наступного: За змістом ст.ст.1046, 1049, 192 ЦК України не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари, і що у позичальника як з укладеного в 2017 році договору позики, так і за умовами домовленості, виникло зобов`язання повернути вказану у розписці суму саме в доларах (10\~000,00 доларів США), а не в національній валюті. Правильним також є залік в доларах сум, сплачених позичальником (часткове виконання грошового зобов`язання по поверненню позики) у гривнях, за курсом НБУ, і відповідно правильним буде визначити наявне у відповідача невиконане ним грошове зобов`язання по поверненню позики саме у доларах США, а не в національній валюті. Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019 року відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки: Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари, що в розписці зазначено про борг у доларах, що за змістом розписки позичальник повинен повернути долари, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, - то суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній у розписці сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв». У позовній заяві позивач просить стягнути борг у гривнях. Такий підхід вносить суперечності і невизначеність у розмір грошового зобов`язання, яке виникає у відповідача на підставі даного рішення суду. При цьому суд враховує, що коливання курсу валют наразі не має постійної прогнозованої тенденції до зростання, і ризики, пов`язані з такими коливаннями курсу валют як у сторону зростання так і у сторону спаду, мають бути максимально виключені. Таким чином, доцільно зазначити у рішенні суду про стягнення боргу у національній валюті, станом на день платежу за курсом НБУ, що виключає можливість маніпуляцій щодо вигідного коригування суми боргу одною чи іншою стороною і що є справедливим до кожної з сторін. Тому, суд вважає правильним і доцільним у судовому рішенні зазначити про стягнення суми боргу у еквіваленті тієї валюти, в якій борг виник і в якій він має бути повернутий, що не виключає можливість виконання грошового зобов`язання у національній валюті, але за курсом валюти на день платежу. З даних підстав, враховуючи, що предметом позики були долари, що борг у розписці був визначений сторонами договору у доларах і відповідно відповідач зобов`язаний повернути долари (або допустимо - вказану суму у гривнях в еквіваленті, розрахованому за курсом валют на день платежу), - то суд вважає за доцільне прийняти заяву про уточнення позовних вимог. Таким чином, оскільки грошове зобов`язання відповідача за умовами договору виникло і існує до повного його виконання у доларах США, при цьому всі ризики від коливання валют мають покладатись на обидві сторони (у разі підвищення курсу долару - такі ризики і негативні наслідки покладаються на боржника, відповідно у разі зменшення курсу долару кредитор не вправі перекладати негативні наслідки на боржника у спосіб перерахування суми боргу у національну валюту з тим, щоб стягнути інфляційні втрати. Ніяких додаткових умов сторони не приймали і відповідних змін до укладеного між ними договору позики з приводу переведення суми боргу у гривню сторони не вносили, а при розгляді даної справи слід виходити з вимог закону і з умов договору, які не суперечать чинному законодавству, і які для вирішення конкретного спору між сторонами договору мають головне значення. Предметом позики є долари, грошове зобов`язання визначене в іноземній валюті, всі ризики від знецінення національної валюти для кредитора захищені самим курсом валюти. Отже, як вбачається із заяви про уточнення про уточнення позовних вимог, позивач не змінює предмет спору і його підстави, а лише зазначає, належні вимоги для виконання зобов`язання за договором позики. Виходячи з підстав позову, з яким позивач звернувся до суду, аналізуючи заяву про уточнення позовних вимог, суд вважає що дана заява в частині коригування суми боргу, у гривневому еквіваленті, за своїм змістом не є новими позовними вимогами, не заявленими позивачем при зверненні до суду, за своїм змістом не є заявою про збільшення розміру позовних вимог, а тому була прийнята до провадження в межах даної справи. Щодо того, що відповідач посилається на висновок Дніпровського ВП за матеріалами №12260 від 15.11.2019, з якого вбачається у поясненнях [PERSON] , який зазначив, що він дійсно взяв грошові кошти в сумі 1900 доларів США, оскільки він вклав в родинний бізнес дружини частину власних коштів в сумі 10 000,00 доларів США (про що є розписка), а дану суму він взяв в якості компенсації, то суд зазначає наступне. Згідно висновку за матеріалами ЖЄО №12260 від 03 листопада 2019 року не вбачається, про те, що зазначенні в висновку кошти у розмірі 10\~000,00 доларів США є саме коштами, що були наданні відповідачеві [PERSON] . Суд не може враховувати ці ствердження, оскільки вони не мають точних свідчень необхідних для вирішення справи. Також, посилання сторони відповідача на Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року по справі №187/1751/20 (провадження №2/0187/13/23), про те, що там наявне підтвердження того, що 10\~000,00 доларів США, які були предметом розписки є спільною сумісною власністю подружжя суд не може прийняти до уваги. Дослідивши матеріали Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року по справі №187/1751/20 (провадження №2/0187/13/23) судом було встановлено, що у тексті рішення наявне наступне: «… Крім того, в Дніпропетровському районному суді Дніпропетровської області знаходиться в провадженні цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, що підтверджується ухвалою суду від 25.01.2022 року та поясненням в суді представника відповідача адвокатом Швець М.В. Як вбачається із позовних вимог сторін, спір про повернення грошових коштів відповідно до боргової розписки між [PERSON] та [PERSON] розглядається в іншому суді, а тому вимоги позивачки про право вимоги стягнення із [PERSON] та визнання права власності на грошові кошти що знаходяться у вказаної особи не підлягають перевірці та розгляду в цьому суді так як поділ спільного майна подружжя і повернення грошових коштів по договору розписки розглядаються різними судами і вони не взаємопов`язані. …». Отже, Петриківським районним судом Дніпропетровської області не було визначено, що ці кошти були спільним сумісним майном подружжя, а при розгляді даного цивільного позову, стороною відповідача не були наданні належні докази цього факту, тому суд не враховує їх. Тобто, враховуючи вищевикладене, на момент розгляду справи, відповідачем умови договору позики так і не виконанні та грошові кошти не повернуті. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; на виконання ч. 1 ст. 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобов`язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 606/2445/14-ц. Також, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки, Конвенція та практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права на виконання ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" поняття «власність» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тлумачиться дуже широко, адже воно охоплює цілу низку інтересів економічного характеру та, згідно з рішеннями визнавалося таким, що підпадає під захист статті 1 Першого протоколу рухоме і нерухоме майно, матеріальні та нематеріальні блага, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням арбітражу, право на пенсію, право землевласника на оренду плату, економічні права, пов`язані з веденням підприємницької діяльності, право займатися професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Отже, зважаючи на наведене, у тому числі на широкий зміст статті 1 Першого протоколу, порушене право власності позивача підлягає захисту та поновленню у зазначеній в цьому рішенні спосіб. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Згідно ст.1051 ЦКУ\~ позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.\~ Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідач тривалий час ухиляється від виконання умов договору позики та не повертає грошові кошти. Що стосується заперечень відповідача [PERSON] , про те, що з 12.09.2017 року по жовтень 2019 року [PERSON] щомісячно повертав подружжю [PERSON] та [PERSON] грошові кошти, однак враховуючи наявні між ними сімейні та родині відносини, грошові кошти поверталися відповідачем без отримання від вказаних осіб розписок про отримання ними грошових коштів. Суд зауважує, що відповідачем не було надано належних та допустимих доказів того, що він дійсно здійснював повернення боргу частками суми, а самі лише ствердження про повернення боргу, які обґрунтовуються наявністю родинних та сімейних відносин не можуть бути враховані судом, як належні докази по справі. Згідно\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідач в свою чергу жодних належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, суду не надав. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики, підлягають до задоволенню у повному обсязі. Згідно\~ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позовних вимог з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 3 656,00 грн. сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved