Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

В серпні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просив визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати зняти арешт з майна шляхом скасування запису про арешт майна [PERSON] на 1/2 частину кватири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що частина квартири [ADDRESS] належала батьку позивача [PERSON] , який помер [INFO] . 11.11.2003 року позивач успадкував зазначену частину квартири. Однак, 05.10.2022 року, сформувавши інформаційну довідку на нерухоме майно, позивач виявив, що 02.02.2004 року постановою 97/17 Державна виконавча служба Голосіївського району наклала арешт на частину квартири, яка належала [PERSON] . Звернувшись до виконавчої служби із проханням скасувати зазначений арешт, позивачу було відмовлено. Позивач вказує, що наявне в реєстрі обтяження - арешт на майно та відповідний запис про це обмежує його права як власника, а тому, в зв`язку з неможливістю скасування арешту майна в позасудовому порядку, позивач вимушений звернулась до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.08.2023 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Позивач після відкриття провадження у справі з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. Відповідач відзив на позов до суду не подав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.01.1995 року та на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 11.11.2003 року, на даний час є власником квартири [ADDRESS] . Із наявних у справі доказів вбачається, що [PERSON] був батьком позивача, та, відповідно до свідоцтва про смерть помер [INFO] . Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.10.2022 року було встановлено, що на підставі постанови Державної виконавчої служби Голосіївського району № 97/17 від 02.02.2004 року, - 20.10.2004 року за № 1394459 реєстратором Другою Київською державною нотаріальною конторою було зареєстровано обтяження у виді арешту (архівний запис) на частину квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] 26.05.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про скасування арешту. Відповідно до листа Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 20.06.2023 року, було встановлено, що згідно інформації в АСВП на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 2-1709, виданого 15.09.1995 року Московським районним судом м. Києва про стягнення аліментів із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина, 1993 року народження. Крім того, відділ повідомив позивача про те, що станом на 20.06.2023 року підстави для закриття виконавчого провадження та вилучення запису із реєстру заборон відсутні. Вирішуючи спір, суд приймає до уваги те, що згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до приписів статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у звязку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається яке на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що боржник за виконавчим провадження [PERSON] , в рамках якого було накладено арешт, помер, на даний час відсутні виконавчі провадження, боржником за якими є позивач у справі, останній, є законним власником майна, а тому на даний час відсутні підстави для арешту майна [PERSON] та питання щодо зняття арешту підлягає вирішенню в судовому порядку. Слід зазначити, що стороною відповідача об`єктивна необхідність в існуванні обтяження у виді арешту нерухомого майна батька позивача, який помер на час розгляду справи в суді не доведена, та не спростовані доводи позивача в цій частині. Враховуючи викладене, а також виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, відсутності будь-яких заперечень зі сторони відповідача, а також неможливістю позивача реалізувати свої права, як законного власника квартири, а тому суд вважає, що позов є обґрунтованим та законним, в зв`язку з чим, останній, підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved