Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

09 червня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з ФОП [PERSON] .. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 01.02.2018 його прийнято на посаду менеджера (управителя) з питань регіонального розвитку до ФОП [PERSON] . У зв`язку з введенням військового стану на території України внаслідок військової агресії РФ проти України та ведення бойових дій, він разом з сім`єю був вимушений виїхати до м. Горішні Плавні, в подальшому він подав заяву про звільнення за ст.38 КЗпП. На підставі наказу № ВНВ00000002 від 19.02.2022 його було звільнено та нараховано, але не виплачено заробітну плату за січень, лютий та вересень 2022 року в сумі 12 538,07 грн, а також компенсацію за невикористану відпустку за 57 календарних днів в розмірі 6 309,90 грн. Просить стягнути з ФОП [PERSON] заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. На момент подання позову заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку позивачу не виплачено. 29 серпня 2023 року відповідач надіслала до суду відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості із заробітної плати, в якому зазначила, що 01.08.2023 вона дізналась, що Комсомольським міським судом Полтавської області відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до неї про стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 18 847,97 грн та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за кожен день затримки, починаючи з 19.09.2022 по день ухвалення рішення. Позовні вимоги визнає частково. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації відпустки без урахування податку на доходи фізичних осіб, а також відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 19.09.2022 по день ухвалення судового рішення, обґрунтовуючи це тим, що позивач на день звільнення не працював та вимогу про розрахунок не подав (а.с.27-38). 21 вересня 2023 року представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив, в якій заперечував проти обставин, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву, та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 51-53). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, наголосив, що його було звільнено та при звільненні нараховано, проте не виплачено заборгованість із заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку, також просив стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні із розрахунку 110,17 грн за кожен день затримки, починаючи з 19.09.2023 по день винесення рішення. Представник позивача [PERSON] - адвокат Ковальчук О.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив. Відповідач у судове засідання не з`явилась, була повідомлена у встановленому законом порядку про дату та місце розгляду справи. Надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому виклала свою позицію та визнала позовні вимоги частково. 06 липня 2023 ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області відкрито спрощене позовне провадження за позовом [PERSON] до фізичної особи підприємця [PERSON] про стягнення заборгованості із заробітної плати. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі письмових доказів, дійшов наступних висновків. Так, судом встановлено, що між ФОП [PERSON] та позивачем [PERSON] 01.02.2018 було укладено трудовий договір (контракт). Зазначену обставину відповідач не оспорює. На підставі наказу № ВНВ00000002 від 19.02.2022 [PERSON] було звільнено та нараховано заробітну плату за січень, лютий та вересень 2022 року в сумі 12 538,07 грн, а також компенсацію за невикористану відпустку за 57 календарних днів в розмірі 6 309,90 грн (а.с. 8). Зазначені періоди та суми відповідач також визнав. Згідно табелю обліку робочого часу за вересень 2022 року [PERSON] не працював з 01.09.2022 -19.09.2022, тобто включаючи і день звільнення. Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків з грудня 2021 відповідачем не перераховувалась сума утриманого податку за [PERSON] (а.с.10). Отже, між позивачем [PERSON] та ФОМ [PERSON] склались правовідносини, які регулюються нормами трудового законодавства. Відповідно до ст.\~3\~ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з такого. Згідно ст. 43\~Конституції України - кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Належними та допустимими доказами встановлено, що згідно наказу від 19.09.2022 року № ВНВ00000002 трудовий договір (контракт) між ФОП [PERSON] та позивачем [PERSON] припинено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, з компенсацією 57 календарних днів невикористаної відпустки. Довідкою про доходи від 10.03.2023 підтверджено нарахування позивачу [PERSON] заробітної плати за січень 2022 в сумі 3250, грн, за лютий 2022 в сумі 3250,00 грн та за вересень 2022 в сумі 6038,07 грн. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення з [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд доходить таких висновків. Статтею 47\~КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно статті 116 КЗпП України, - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що в день звільнення 19.09.2022 з позивачем не був проведений повний розрахунок, оскільки позивач [PERSON] не працював в той день. Зазначена обставина визнається сторонами, у зв`язку з чим суд вважає її встановленою та доведеною. Оскільки статтею 116 КЗпП України встановлено умову, за якої суми нарахованої заробітної плати мають бути виплачені працівникові не пізніше наступного дня, [PERSON] повинен був подати вимогу про розрахунок до відповідача. Матеріалами справи не доведено, що [PERSON] звертався з такою вимогою у день звільнення. Висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 19.09.2022 по день винесення рішення - підлягає частковому задоволенню. Виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Відповідно до ч.1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження невчасного розрахунку при звільненні, суд доходить висновку, що надані докази не підтверджують факту пред`явлення [PERSON] відповідачу [PERSON] вимог про розрахунок при звільненні, суд доходить висновку, що вказані письмові докази не підтверджують факт доведення роботодавця до відома щодо вимоги про розрахунок коштів. Звернення до суду працівника, який у день звільнення не працював, з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116\~КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117\~КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117\~КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Таким чином, суд бере до уваги доводи відповідача, що вимога про проведення розрахунку здійснена позивачем шляхом отримання нею позовної заяви з додатками 01.08.2023, що не спростовує відсутність правових підстав, з урахуванням змісту статті 116 КЗпП України, для застосування до неї відповідальності за затримку розрахунку при звільнені. Отже, суд не погоджується з позивачем та його представником про те, що відліком часу, з якого у позивача настає право стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку - є час з моменту звільнення (19.09.2023). Відповідно датою отримання відповідачем вимоги про розрахунок при звільненні слід вважати 01.08.2023. Ураховуючи обставини цієї справи, суд не знаходить підстав для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2018 року у справі N 635/6277/14-ц (справа N 61-29403св18) та колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі N 233/688/16-ц (провадження N 61-482св17). За таких обставин стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2023 по 09.10.2023. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02.09.2023 по 09.10.2023 складає: 69 роб.дні * 110,17 грн. = 7 601, 73 грн., де 110,17 грн. складає середньоденна заробітна плата позивача, обчислена як результат ділення заробітної плати позивача за два останні відпрацьовані місяці (січень та лютий 2022 року) згідно довідки про доходи від 10.03.2023 6 500,00 (3 250,00 + 3 250,00) на кількість робочих днів: 6 500,00/59 = 110,17 грн. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Податки і збори із суми, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів. Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Позивачем по справі було понесено судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 1 073 грн 60 коп. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial