Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

представник позивача адвокат Щасливий О.Р. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] , на однокімнатну квартиру [ADDRESS] та витребувати з чужого незаконного володіння у відповідача на користь позивача вказану квартиру. Позов, з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 30.12.2022, обґрунтовує тим, що [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] . Батько позивача мав рідну сестру [PERSON] , яка є його тіткою. Батько позивача помер [INFO] та після його смерті у тітки найближчим родичем залишився позивач, оскільки вона не мала чоловіка та власних дітей. [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої входить однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , в якій проживала до самої смерті та в ній і померла. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 25.11.2020 у справі № 334/5154/20 позивачу визначено додатковий строк у три місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті тітки [PERSON] , яка померла [INFO] . Постановою від 28.11.2022 приватним нотаріусом Чирвою Л.А. відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на квартиру, оскільки не надано документа, що підтверджує право власності на квартиру. 05.12.2019 приватним нотаріусом Чепковою О.В. було посвідчено договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за № 7040, за яким право власності на квартиру перейшло від [PERSON] до [PERSON] . Позивач звернувся до органів Національної поліції України внаслідок чого до ЄРДР були внесені відомості про реєстрацію кримінального провадження №12020080000000296 від 04.08.2020 за фактом заволодіння шахрайським шляхом невстановленими особами квартирою. Ознайомившись з матеріалами кримінального провадження встановлено, що згідно з матеріалами нотаріального оформлення договору купівлі-продажу від 05.12.2019, для вчинення правочину з відчуження квартири [PERSON] на користь [PERSON] нотаріусу було надано на підтвердження права власності оригінал договору купівлі-продажу від 10.01.2002, який укладено між [PERSON] та [PERSON] . Згідно з висновками експертів № 315/316/317-22 від 11.08.2022 та № 941/942/943-22 від 07.12.2022 Запорізького відділення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз підпис, який виконаний від імені [PERSON] , виконаний не нею, а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису. Таким чином, відчуження 05.12.2019 [PERSON] квартири на підставі договору купівлі-продажу від 10.01.2002 було здійснено без належних правових підстав та не тягне за собою настання, зміни чи припинення майнових прав щодо квартири. Відтак, позивач є власником спадкового майна у вигляді квартири з часу відкриття спадщини. У зв`язку з цим відмова приватного нотаріуса у видачі свідоцтва про права на спадщину на квартиру, оформлена відповідною постановою узгоджується зі змістом законодавства, зокрема Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що перешкоджає позивачу оформити та зареєструвати право власності на успадковану після смерті тітки квартиру. Договір купівлі-продажу від 31.03.2001 містить на собі реєстраційне посвідчення № 259/37371 від 03.04.2001. Аналогічне за номером реєстраційне посвідчення містить на собі й договір купівлі-продажу від 10.01.2002. В 2002 році квартира [ADDRESS] не піддавалась державній реєстрації в будь яких книгах реєстрації по даному об`єкту. Договір купівлі-продажу від 10.01.2002 не був зареєстрований в встановленому законом порядку, що вказує на його нікчемність. Таким чином, в подальшому вказана квартира була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] за відсутності для того правових підстав, що вказує на те, що договір між ними від 05.12.2019 також є нікчемним та не тягне за собою настання правових наслідків у вигляді настання, зміни чи припинення майнових прав на спірну квартиру. 03.05.2023 представником відповідача адвокатом Кузьміновим Д.В. поданий відзив на позов, який ухвалою про залишення відзиву без розгляду від 04.05.2023 був залишений без розгляду. 20.07.2023 третя особа [PERSON] подав заперечення, які суд сприймає як пояснення щодо позову та не бере до уваги, оскільки ним пропущений строк для подання пояснень щодо позову, визначений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі від 09.12.2022. Також, третьою особою [PERSON] не надані докази надіслання заяви по суті спору іншим учасникам справи. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Чирва Л.А. пояснення щодо позову та відзиву не подала. 16.05.2023 представник відповідача адвокат Кузьмінов Д.В. подав письмові пояснення від 03.05.2023, які суд не бере до уваги, оскільки згідно з частиною першою статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, якими є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Ухвалою про забезпечення позову від 07.12.2023 за клопотанням представника позивача забезпечено позов шляхом накладення арешту на однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Ухвалою про\~відкриття провадження\~у справі\~від 09.12.2022\~відкрите провадження\~у справі,\~справа призначена\~до розгляду\~в загальному\~провадженню,\~призначене підготовче\~засідання.\~Ухвалою про\~витребування доказів\~від 07.03.2023\~за клопотанням\~представника відповідача\~витребувано у\~слідчих СУ\~ГУНП в\~Запорізькій області, які здійснюють досудові розслідування кримінальних проваджень № 12020080060000415, 12020080000000296, копії документів з вільними зразками підпису [PERSON] . Витребувані докази надані суду 05.04.2023. Ухвалою про залишення відзиву без розгляду від 04.05.2023 відзив представника відповідача адвоката Кузьмінова Д.В. залишено без розгляду. Ухвалою про призначення судового розгляду від 04.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою про відвід судді від 06.06.2023 у задоволенні заяви представника відповідача адвоката Кузьмінова Д.В. про відвід судді Фетісова М.В. відмовлено. Ухвалою про зупинення провадження у справі від 06.06.2023 зупинене провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 334/5154/20, яким буде вирішена справа за позовом [PERSON] до Запорізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Чирва Людмила Анатоліївна, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Ухвалою про поновлення провадження у справі від 14.07.2023 поновлено провадження у справі та призначено судове засідання. Позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явились. Повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки не повідомили. Заяви про розгляд справи без їх участі не подали. Представник позивача адвокат Щасливий О.Р. позов та обставини, яким він обґрунтований підтримав. Представник відповідача адвокат Кузьмінов Д.В. позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Заперечення обґрунтував тим, задоволення позовну про витребування спірної квартири у відповідача, який є добросовісним набувачем, без компенсації або надання іншого рівнозначного нерухомого майна призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на відповідача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, що зазначено у правових висновках викладених у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 645/4220/16-ц, від 08.03.2023 у справі № 522/16163/18, від 12.04.2023 у справі № 205/7567/18. Крім цього, однією із підстав позову є те, що позивач вважає себе власником спірної квартири у зв`язку із прийняттям спадщини. Проте, відповідачем оскаржене рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 25.11.2020 у справі № 334/5154/20, яким визначено позивачу додатковий строк у три місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті його тітки [PERSON] , яка померла [INFO] . У випадку його скасування позивач не набуде прав у зв`язку із спадкуванням, що також є підставою для відмови у позові. Договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між спадкодавцем [PERSON] та третьою особою [PERSON] був зареєстрований на біржі. Договір не був нотаріально посвідчений, але він був зареєстрований в ЗМБТІ, що і стало підставою для відчуження спірної квартири третьою особою [PERSON] на користь відповідача [PERSON] . При цьому, за вказаної обставини цей договір може бути визнаний недійсним. Також вважає, що висновки експерті, надані у кримінальному провадження, яким встановлено, що спадкодавець [PERSON] не підписувала спірний договір, є неналежними доказами у цій справі. Представником позивача не подані оригінали висновків експертів або їх копії, засвідчені належним чином слідчим. Те, що сторона правочину не підписала договір є підставою для визнання його недійсним. Однак, вимога про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири позивачем не заявлена. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Чирва Л.А. в судове засідання не з`явилась. Подала заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши заяву по суті спору, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] народився позивач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.03.1966. Його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується архівними витягами записів актів про народження № 1274 та 3224. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторним) серії [NUMBER] від 11.06.2020. На підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2001, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сердюк В.О., зареєстрованого в реєстрі за № 887, [PERSON] була власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно з договором купівлі-продажу від 10.01.2002, зареєстрованого Запорізькою товарною біржою «Торг-Інвест», [PERSON] була відчужена на користь [PERSON] спірна квартира. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторним) серії [NUMBER] від 05.06.2020. Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 20.11.2019 № 04-07/3/21584 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані особи відсутні. Згідно з інформаційною довідкою з ДРРП від 05.12.2019 № 191755333 відсутні відомості про права власності на спірну квартиру. За інформаційною довідкою з ДРРП від 05.12.2019 № 191755604 право власності [PERSON] на спірну квартиру відсутнє. 05.12.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 7040, що підтверджується договором купівлі-продажу від 05.12.2019, заявами [PERSON] , [PERSON] від 05.12.2019, витягом із єдиної бази даних звітів про оцінку, звітом про оцінку майна від 20.11.2019, інформацією зі звіту про оцінку щодо об`єктів житлової нерухомості, довідкою про внесення інформації зі звіту про оцінку до єдиної бази даних звітів про оцінку, квитанціями № 1799-5994-9987-0897, № 1799-5980-4846-3044, № 1451 від 05.12.2019. Відповідно до інформаційної довідки з ДРРП від 28.05.2020 № 210521536, від 26.08.2020 № 221530923, від 07.12.2021 № 288756247 та від 28.11.2022 № 316200095 на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2019, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 7040, власником квартири [ADDRESS] , є відповідач [PERSON] 04.08.2020 до ЄРДР внесені відомості про кримінальне провадження № 12020080000000296 за частиною четвертою статті 190 КК України на підставі заяви [PERSON] про те, що 05.12.2019, невстановлені особи, шахрайським шляхом заволоділи квартирою за адресою: [ADDRESS] , чим спричинили йому збитки в особливо великому розмірі. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 25.11.2020 у справі № 334/5154/20 визначений [PERSON] додатковий строк у три місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті його тітки [PERSON] , яка померла [INFO] . 17.08.2020 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чирвою Л.А. відкрита спадкова справа № 66/2020 після смерті [PERSON] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.11.2022 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чирвою Л.А. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом по праву представлення на квартиру за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з тим, що нотаріусу не наданий документ, який посвідчує право власності на квартиру. Згідно з висновками експертів Запорізького відділення ДНДІСЕ № 315/316/317-22 від 11.08.2022 та № 941/942/943-22 від 07.12.2022 досліджувані підписи, розміщені в договорі купівлі-продажу від 10.01.2002, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів; підпис, який виконаний від імені [PERSON] в договорі купівлі-продажу від 10.02.2002, виконаний не [PERSON] , а іншою особою; підпис, який виконаний від імені [PERSON] в договорі купівлі-продажу від 10.02.2002, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису; підпис, який виконаний від імені [PERSON] , виконаний самим [PERSON] ; відтиск круглої печатки «Запорізька товарна біржа «Торг-Инвест», розміщений в договорі купівлі-продажу від 10.02.2002, нанесений рельєфним кліше фарбувальною речовиною фіолетового кольору; відтиск круглої печатки «Запорізька товарна біржа «Торг-Инвест», розміщений в договорі купівлі-продажу від 10.02.2002, нанесений не круглою печаткою «Запорізька товарна біржа «Торг-Инвест», вільні зразки якої були представлені для порівняльного дослідження. Відповідно до реєстраційних записів № 37371 на будинок [ADDRESS] з реєстрових книг ТОВ «ЗМБТІ» в книзі № 259 відображено реєстрацію квартири [ADDRESS] за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № 961/257/909 від 04.07.1994, в книзі № 122 відображено запис про реєстрацію квартири [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2021. Реєстрація квартири [ADDRESS] за [PERSON] відсутня. Згідно з експертним висновком про вартість від 17.11.2022 ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 348\~421 гривня. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною першою статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частин першої та п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Під відкриттям спадщини розуміється настання певних юридичних фактів, зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: (1) часом відкриття; (2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: склад спадщини; коло спадкоємців; матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 у справі № 671/22/19. Строк для подання такої заяви визначений статтею 1270 ЦК України та складає шість місяців з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] прийняв спадщину за законом після смерті тітки [PERSON] , яка померла [INFO] , у визначений статтею 1270 ЦК України та рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 25.11.2020 у справі № 334/5154/20 строк, подавши заяву про прийняття спадщини, у зв`язку з чим була заведена спадкова справа № 66/2020. Суд відхиляє аргументи представника відповідача про те, що рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 25.11.2020 у справі № 334/5154/20, яким визначено позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , ним оскаржене до Запорізького апеляційного суду, у зв`язку з чим позивач не є спадкоємцем [PERSON] , оскільки постановою Запорізького апеляційного суду від 04 липня 2023 року у справі № 334/5154/20 апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 25 листопада 2020 року у цій справі закрите. Позивач вважав, що до складу спадщини увійшло право власності на спірну квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим він звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чирви Л.А. за свідоцтвом про право на спадщину за законом на спірну квартиру. Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.11.2022 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що нотаріусу не наданий документ, який посвідчує право власності на квартиру. Судом встановлено,\~що на\~час звернення\~позивача до\~приватного нотаріуса\~за свідоцтвом\~про право\~на спадщину\~за законом\~власником цієї\~квартири був\~відповідач [PERSON] \~на підставі\~договору купівлі-продажу\~квартири від\~05.12.2019,\~укладеному з\~третьою особою\~ [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 7040, У свою чергу, право власності продавця спірної квартири - третьої особи [PERSON] було зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу від 10.01.2002, зареєстрованого Запорізькою товарною біржою «Торг-Інвест». Проте, згідно з висновками експертів Запорізького відділення ДНДІСЕ № 315/316/317-22 від 11.08.2022 та № 941/942/943-22 від 07.12.2022 вищевказаний договір був підписаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису. За змістом статті 4 ЦК Української РСР, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 10.01.2002, цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема угоди, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до законодавчого визначення правочином (угодою) є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Пунктами 2 та 3 частини першої статті 44 ЦК Української РСР передбачено, що повинні укладатись в письмовій формі угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають (частина друга цієї статті). Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 48 ЦК Української РСР, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у статті 48 ЦК Української РСР, так і у статтях 56-57 ЦК Української РСР, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди (стаття 153 ЦК Української РСР). Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Згідно зі статтею 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Тобто, вказаний договір мав бути укладений у письмовій формі. Суд встановив, що договір купівлі-продажу від 10.01.2002, зареєстрований Запорізькою товарною біржою «Торг-Інвест», не був підписаний продавцем [PERSON] та, відповідно, з істотних умов цей договір вона не погоджувала. Суд врахував висновки, які містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, які відповідно до частини четвертої статті 263 УПК України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Також, у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Суд встановив, що договір купівлі-продажу від 10.01.2002 є неукладеним, а права та обов`язки за таким правочином [PERSON] не набуті, оскільки договір не був підписаний продавцем [PERSON] . За вищевказаних обставин суд відхиляє аргументи позивача щодо нікчемності та недійсності договору купівлі-продажу від 10.01.2002, зареєстрованого Запорізькою товарною біржою «Торг-Інвест», а також представника відповідача про те, що позивачем не заявлялась вимога про недійсність вказаного правочину. Таким чином, суд встановив, що до складу спадщини, відкритої після смерті [PERSON] та прийнятої позивачем [PERSON] , увійшло право власності на квартиру [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання права власності, про що зазначено у статті 392 ЦК України. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до пункту 4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі Порядок № 296/5), видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином, відмова приватного нотаріуса у видачі позивачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом за відсутності правовстановлюючого документу на спірну квартиру порушує право власності позивача та підлягає судовому захисту. Суд дійшов висновку про те, що позов в частині визнання за позивачем [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] на однокімнатну квартиру [ADDRESS] є обґрунтованим, а тому його необхідно задовольнити та визнати за позивачем право власності на спірну квартиру. Суд відхиляє аргументи представника відповідача адвоката Кузьмінова Д.В. про те, що висновки експертів № 315/316/317-22 від 11.08.2022 та № 941/942/943-22 від 07.12.2022 не є належними доказами в цій справі, оскільки отримані у кримінальному провадженні, з наступних підстав. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з частиною третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Частиною другою статті 103 ЦПК України визначено, що у разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. Статтею 113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Судом встановлено, що висновки експертів № 315/316/317-22 від 11.08.2022 та № 941/942/943-22 від 07.12.2022 проведені на підставі постанов слідчого у кримінальному провадженні № 12020080060000415 від 10 лютого 2020 року, експерти були попереджені (обізнані) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Також, висновки експертів містять інформацію про предмет доказування в цій справі. При цьому, копії висновків експертів засвідченні представником позивача адвокатом Щасливим О.Р. належним чином відповідно до частини п`ятої статті 95 ЦПК України. Суд визнає вказані висновки експертів належними та допустимими доказами. Представник відповідача адвокат Кузьмінов Д.В., заперечуючи проти належності висновків експертів за результатами експертиз, проведених у кримінальному провадженні, не був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цими висновками та зазначивши вимоги до повторної експертизи спірного договору. Проте, вказаним правом він не скористався. Також, вказані висновки експертів в оригінали зберігаються в матеріалах кримінального провадження № 12020080060000415, тому представник відповідача не був позбавлений можливості витребувати їх для дослідження в цій справі. Вказані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: (1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; (2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; (3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц. Суд встановив, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки придбав її за відплатним договором у третьої особи [PERSON] , який не мав права її відчужувати, про що відповідач не знав і не міг знати, що підтверджується дослідженими судом доказами. Судом також встановлено, що спірна квартира вибула з володіння позивача [PERSON] не з його волі за неукладеним договором купівлі-продажу від 10.01.2002, зареєстрованого Запорізькою товарною біржою «Торг-Інвест». Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов в частині витребування спірної квартири необхідно задовольнити частково, витребувавши із володіння відповідача на користь позивача спірну квартиру та виключивши відомості про недобросовісність відповідача. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». За таких обставин у цій справі «суспільним», «публічним» інтересом звернення позивача з вимогою про витребування спірної квартири з володіння відповідача є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання захисту права приватної власності позивача. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності позивача та захист такого права шляхом повернення у власність позивача спірної квартири, що незаконно вибула з такої власності. В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Проте, у даному випадку ненадання відповідачу компенсації в зв`язку з витребуванням спірної квартири, не свідчить про порушення принципу «пропорційності» при задоволенні позову, оскільки покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 754/1198/20. Також Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 522/14454/15-ц (провадження № 61-30882св18) зауважив, що принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які потрібно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. У постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 644/2204/19 (провадження № 61-10653св20) Верховний Суд звернув увагу на те, що саме держава як учасник відповідних правовідносин повинна нести ризик незаконного відчуження майна, оскільки має спеціальні механізми для запобігання цьому. Такий розподіл ризиків між власником і добросовісним набувачем був би невиправданим, якби мова йшла про приватну власність. Оскільки приватний власник майна, так само як і його добросовісний набувач не повинен відповідати за помилки, «допущені в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном». Такими є, зокрема, процедури нотаріального посвідчення правочинів з нерухомістю та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Крім того, позбавлення власності так само покладатиме на приватного власника надмірний тягар, пов`язаний з втратою майна та відсутністю дієвих механізмів отримання компенсації за втрачене майно. Такий висновок суду щодо наявності підстав для витребування спірної квартири не суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 645/4220/16-ц, від 08.03.2023 у справі № 522/16163/18 та від 12.04.2023 у справі № 205/7567/18, на які посилається представник відповідача у своїх запереченнях, оскільки суд не встановив невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Інші висновки, викладені в згаданих постановах, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки їх сформульовано у справах, фактичні обставини яких є відмінними від обставин справи, що переглядається, в якій належне позивачу на праві приватної власності майно вибуло з його володіння поза його волею. Позбавлення позивача [PERSON] його власності покладатиме на нього як приватного власника надмірний тягар, пов`язаний з втратою майна, відтак розподіл ризиків між власником і добросовісним набувачем у такому випадку є невиправданим, що узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 644/2204/19. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 3\~980,41 гривень. Згідно з частиною сьомою статті 158 ЦПК України заходи забезпечення позову у вигляді арешту спірної квартири, застосовані ухвалою про забезпечення позову від 07.12.2023, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: partial