Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] через свого представника 27.03.2023 року звернулися в Залізничний районний суд м.Львова із позовною заявою, в якій просять визначити, що їх частки та частку відповідача [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , складають по 1/3. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 27.10.1999 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачам та відповідачу. На даний момент позивачі мають намір продати свої частки, у зв`язку з чим 01.02.2023 року [PERSON] надіслала [PERSON] лист з проханням добровільно врегулювати питання визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру шляхом укладення письмового нотаріально посвідченого договору, однак відповіді не отримала. Також зазначили, що відповідач нехтує своїм обов`язком щодо утримання та збереження квартири в належному стані, сплаті комунальних послуг та податків, натомість на позивачів покладаються вказані витрати без будь-якого відшкодування зі сторони відповідача. Оскільки сторонам не вдалося домовитись щодо визначення часток у квартирі, тому виникла необхідність у вирішенні даного спору у судовому порядку. У зв?язку з наведеним, просять позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 16.05.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний\~строк відповідачем\~ [PERSON] поштовим\~зв`язком подано відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 31.07.2023 року, в якому зазначив, що жодного листа від [PERSON] він не отримував, тому про намір позивачів визначити свої частки він дізнався із ухвали про відкриття провадження у даній справі. Твердження позивачів про те, що всі витрати по утриманню майна та оплаті комунальних послуг вони несуть самостійно не відповідає дійсності, оскільки позивачі з 2001 року не проживають в даній квартирі, і всі витрати по утриманню квартири та оплаті комунальних послуг він несе самостійно. Вважає, що жодного спору щодо майна у нього з позивачами не було, питання про продаж майна ніколи не обговорювалося, тому вважає, що в даному випадку відсутній предмет спору, у зв?язку з чим просить провадження у справі закрити. Також зазначив, що оскільки з 2001 року він несе усі витрати по утриманню квартири, в тому числі її ремонт і покращення, та оплаті комунальних послуг, тому, якщо у нього виникне необхідність виділення частки у спільній сумісній власності, йому має належати 2/3 частки квартири. Крім того, звернув увагу на неправильне застосування позивачами норм матеріального права, зокрема в позові вони посилаються на норми ЦК України, які регулюють питання «поділу майна, що є у спільній частковій власності», а в прохальній частині позову просять «визначити частки у праві спільної сумісної власності на квартиру». У поданій 21.08.2023 року відповіді на відзив представник позивачів вказує, зокрема, на те, що об`єктом спору виступають частки квартири, що знаходяться у спільній сумісній власності. Оскільки відповідач у відзиві зазначає, що проти заявлених позовних вимог заперечує, тому це вже вказує на наявність спору між сторонами. Також покликання відповідача на те, що він не отримав від [PERSON] листа з проханням добровільно врегулювати питання визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру, не може бути прийняте судом до уваги, оскільки 01.02.2023 року такий лист був надісланий, що підтверджується поштовою квитанцією, тобто позивачі вчинили усі необхідні дії для повідомлення відповідача. Покликання відповідача на те, що йому повинно належати 2/3 частки квартири, оскільки він самостійно утримує вказане майно, також не може братися судом до уваги, оскільки надані відповідачем квитанції по оплаті комунальних послуг не є належним доказом щодо поліпшення спільного майна. Зазначив, що вказана квартира належить на праві приватної спільної сумісної власності трьом особам, набута учасниками спільної власності в порядку приватизації, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому вважає за можливе визначити по 1/3 частці за кожним з них. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України та ч.5 ст.279\~ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані у справі докази, оцінивши доводи сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1, 2 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 27.10.1999 року квартира [ADDRESS] приватизована згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Із технічного паспорта на дану квартиру вбачається, що така складається із трьох кімнат, її загальна площа складає 47,4 кв.м. (а.с.10-14). Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до статті 112 ЦК УРСР (який діяв на час набуття прав на спірну квартиру) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам було роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність\~двох або\~більше осіб\~без визначення\~часток кожного\~з них\~у праві\~власності є\~спільною сумісною\~власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч.1, 2 ст.369 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.3 ст.372 ЦК України). Статтею 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Разом з тим, зі змісту статті 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. При цьому, якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між співвласниками відповідно до їхніх часток, суд визнає їх ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу та залишає майно в їхній спільній частковій власності. Вказана правова позиція узгоджується із висновками, сформульованими у постановах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі №6-2565цс16, Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №209/3085/20, Верховного Суду від 16.06.2021 року у справі №559/609/15. У постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі №6-1500цс15 зроблено висновок про те, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників». Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 року у справі № 761/44705/19, від 12.08.2021 року у справі від 644/5579/18, від 26.05.2021 року у справі № 750/11539/18. Доводи відповідача\~про те,\~що у\~нього відсутній\~спір щодо\~майна із\~позивачами,\~у зв?язку\~з чим\~відсутній предмет\~спору,\~суд не\~приймає до\~уваги,\~оскільки відповідач у поданому до суду відзиві на позовну заяву зазначає, що проти заявлених позовних вимог заперечує та вважає, що він має право на збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, а саме йому має бути визначено 2/3 частки квартири, що вказує про наявність спору між сторонами. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що будь-якої домовленості між співвласниками квартири [ADDRESS] , щодо розміру їх часток не було, враховуючи презумцію рівності часток, суд вважає, що частка кожного співвласника у спільній сумісній власності на спірну квартиру є рівною і становить по 1/3 частці. Суд не приймає до уваги покликання відповідача на те, що у разі визначення часток у праві спільної сумісної власності йому повинно бути визначено 2/3 частки квартири, у зв?язку з тим, що ним було здійснено поліпшення (ремонт та ін.) квартири, оскільки всупереч вимог ст.12, 13, 81 ЦПК України відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин. Долучені відповідачем до матеріалів справи квитанції про оплату комунальних послуг (а.с.45-72) не є належним доказом щодо поліпшення спільного майна, а лише підтверджують належне виконання ним обов?язку щодо сплати наданих йому комунальних послуг. Також, слід зазначити, що відповідач не скористався своїм правом на подання зустрічного позову про визначення йому більшої частки у праві спільної сумісної власності на квартиру, ніж іншим співвласникам. Таким чином, судом не встановлено обставин, які б могли бути підставою для збільшення або зменшення часток співвласників квартири [ADDRESS] . Щодо покликань відповідача про неправильне застосування позивачами норм матеріального права, то суд зазначає наступне. Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивачі до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів. Правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода відповідача з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Таким чином, зазначення позивачами конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Крім того, слід зазначити, що пред`являючи позов про визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру позивачі посилаються, зокрема, також на ст.357 ЦК України, яка покладена в основу даного рішення. За наведеного, суд дійшов висновку, що позов є підставним та підлягає задоволенню. Враховуючи встановлені обставини у справі та їх правове регулювання, з огляду на те, що позивачі просять здійснити підтвердження розміру часток у праві спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру, оскільки такий не визнається відповідачем, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову у спосіб визначення частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, а не виділу чи поділу, і такий спосіб, з огляду на положення ст.16 ЦК України, за обставин цієї справи є належним та ефективним. Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком, який міститься в постанові Верховного Суду від 21.09.2022 року у справі №463/7631/19. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню на користь кожного позивача по 536,80 грн. понесених судових витрат зі сплати судового збору (а.с.19-20).

Outcome: approved