Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ОСББ "Верховинна, 41", [PERSON] у якому просив визнати недійсною окрему частину правочину (трудового договору) укладеного між ОСББ «Верховинна, 41» та [PERSON] , оформленого відповідним наказом щодо визначення йому матеріального заохочення мінімальною заробітною платою в місячному розмірі, зобов`язати ОСББ "Верховинна, 41" вчинити певні дії щодо повернення з незаконного володіння [PERSON] надмірно виплачені йому понад встановлений кошторисом розмір грошові кошти, стягнути з ОСББ "Верховинна, 41" на його користь витрати по сплаті судового збору у розмірі 1984,80 грн. Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Порушення його прав відбулися через укладання ОСББ «Верховинна, 41» з одного боку та головою правління [PERSON] з другого боку окремої частини трудового договору (правочину), оформленого підписаним особисто [PERSON] наказом, якою була визначена винагорода останнього, розмір якої був суттєво більший розміру, встановленого рішенням загальних зборів Об`єднання, до виключної компетенції яких віднесене за Законом прийняття таких рішень. Ці порушення відбулися через житлові правовідносини, що виникають з приводу володіння, користування, управління житлом та праві власності на нього реалізації прав та виконання обов`язків у межах здійснення ним, як співвласником. 31.05.2016 року установчими зборами ОСББ «Верховинна, 41», було прийняте рішенням про його створення та був прийнятий його Статут. 08.07.2016 року на підставі рішення цих же зборів співвласників Об`єднання було зареєстроване в органах державної реєстрації та з цього дня набуло статусу юридичної особи. На загальних зборах об`єднання було прийнято рішення, згодом оформлене протоколом цих зборів від 20.12.2019 року, обрати діючий на сьогодні склад правління та затвердити Статут ОСББ «Верховинна, 41» в новій запропонованій редакції. 23.12.2019 року були внесені відповідні зміни до установчих документів про юридичну особу та про її керівника у єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 05.02.2020 року загальними зборами ОСББ «Верховинна, 41» прийнято рішення, яке оформлене протоколом від 21.02.2020 року, здійснювати 01.04.2020 року утримання багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] шляхом самозабезпечення (прийняття будинку на баланс об`єднання), а також були встановлені розміри та порядок сплати внесків, пов`язаних з триманням (управління) будинку і його прибудинкової території. Таким чином, цим рішенням на співвласників будинку, у тому числі і на нього, як власника однієї з квартир, були покладені відповідні визначені ч.9 ст.15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» обов`язки своєчасно і в повному обсязі сплачувати на розрахунковий рахунок ОСББ належні внески і платежі за тримання (управління) будинку та його прибудинкової території, а також його ремонт, і той же час через представницькі функції ОСББ прийняло на себе визначені ст.7 щого Закону зобов`язання співвласників із забезпечення належного утримання та залежного санітарного, протипожежного і технічного стану спільного майна багатоквар\-тирного будинку, технічного обслуговування та у разі необхідності проведення іоточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку. Також, на розгляд цих загальних зборів відповідно до їх виключної компетенції визначеної п.5.2. статуту об`єднання під пунктом 3 було винесене та прийняте необхідною кількістю голосів «ЗА» рішення - затвердити кошторис ОСББ «Верховинна, 41» на 2020 рік у запропонованій редакції, згідно з яким загальні видатки на утримання будинку та його прибудинкової території складають 75 938,00 грн, у тому числі видатки на фонд заробітної плати голови правління у сумі 500,00 грн, тобто з умовами оплати його праці у погодинному розмірі. Жодних інших рішень загальними зборами об`єднання з цього питання, крім визначення окремим пунктом ( 1.2.1.1.) у кошторисі видатків фонду заробітної плати голови правління у сумі 500 грн не приймалося. Пунктом 12 пояснювальної записки до проекту кошторису за скріп\-леним печаткою об`єднання підписом [PERSON] було визначено, що «заробітна плата Голови правління (Код 1.2.1.1) встановлена з огляду на фактичний обсяг робіт і розрахована як 0,1 від посадового окладу у розмірі 5000,00 грн». Тобто, з 01.04.2020 року згідно з кошторисом, який затверджений рішенням загальних зборів об`єднання, умовою його матеріального заохочення, як голови правління ОСББ, є робота з нормою праці у неповний робочий день, який складає десяту частину повного робочого дня, що передбачає виплату заробітної плати пропорційно до виконаної норми праці або застосування погодинної оплати праці. Таким чином, відповідач [PERSON] , як голова правління ОСББ «Верховинна, 41», не уповноважений одноособово вирішувати питання щодо встанов\-лення самому собі розміру матеріального заохочення, вирішення якого за законом та статутом об`єднання віднесене до виключної компетенції загальних зборів ОСББ. Разом з тим, згідно з повідомлень раніше розміщених у соціальній мережі спілку\-вання «telegram» через укладання окремої частини строкового (на час обрання на посаду) трудового договору, якою був неправомірно визначений розмір матеріального заохочення, на користь [PERSON] щомісячно безпідставно виплачується мінімальна заробітна плата у місячному розмірі, з якої проводяться відповідні утримання : податок на доходи з фізичних осіб та військовий збір, що свідчить про укладання з ним трудового договору на умовах винагороди, і яка суттєво перевищує розмір 500 гривень, який визначений рішенням прийнятим загальними зборами об`єднання співвласників і був розрахований як 0,1 від посадового окладу у розмірі 5000 грн., тобто не за погодинною оплатою праці. Відсутність рішення загальних зборів ОСББ «Верховинна» щодо визначення матеріального заохочення голові правління [PERSON] в розмірі, який суттєво пере\-більшував розмір визначений загальними зборами, нарахування в більшому розмірі і його виплата відповідачу, свідчать про відсутність добровільності Об`єднання на виплату цих грошових коштів, враховуючи також те, що відповідно до положень Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та статуту ОСББ «Верховинна, 41» саме голова правління Об`єднання мав би забезпечити дотримання і виконання положень та вимог законодавства, проте цього не забезпечив. 30.11.2022 року до суду від представника відповідачів [PERSON] надійшов відзив, у якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вважає позовні вимоги безпідставними. Вказує, що право позивача жодним із відповідачів не було порушено, позивач не є стороною трудового договору і довірителем у розумінні ст. 237 ЦК України і не уповноважений стягувати кошти в інтересах об`єднання, трудовий договір між відповідачем є дійсним, виконується належним чином, а позовна вимога позивача про визнання його частково недійсним не є належним способом захисту права, у позивача відсутні підстави стягнення на користь ОСББ надмірно сплаченої суми заробітної плати. Позивач, як на підставу звернення до суду наводить порушення житлових прав, з яких походять права співвасників об`єднання, серед повноважень свіввласника законодавством не передбачено можливість звернення до суду для стягнення будь-яких коштів в інтересах об`єднання, тим більше про визнання недійсними договорів, укладених об`єднанням. Сцб`єктами правовідносин представництва у справі є об`єднання - як довіритель, голова правління - як представник об`єднання. Тому навіть за наявності підстав для недійсним трудового договору, позивач не був і не є суб`єктом цих відносин, а отже його права не могли бути порушені. Звертаючись до суду з позовом позивач використовує неналежний спосіб захисту свого права і намагається визнати недійсним правочин, у якому він не є учасником чи стороною. Відносини, які склались між відповідачем є трудовими, адже засновані на трудовому договорі і регулюються кодексом законів про працю України, позовна вимога про визнання недійсним провочину регулюється Цивільним кодексом України. 23.12.2022 року до суду від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, згідно якої просить суд не брати до уваги та відхилити наведені відповідачем у відзиві заперечення. Вважає, що він, як власник квартири та співвласник багатоквартирного будинку є прямо заінтересованою особою від діяльності його об`єднання співвласників та довірителем у розумінні закону через рішення співвласників здійснювати, таким чином довіривши йому, як представнику, утримання спільного майна будинку шляхом самозабезпечення. Він вказує, що не є стороною договору укладеного між ОСББ "Верховинна, 41" та [PERSON] і про це не заявляє. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 02.08.2022 року визначено головуючого суддю Коваль О.А. (а.с. 24-25). Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва від 30.08.2022 року призначено повторний автоматичний розподіл справи (а.с. 28). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2022 року визначеного головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 29-30). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 06.09.2022 року вказаний позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с. 31-33). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 10.10.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 49-50). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.02.2023 року витребувано докази з ОСББ "Верховинна,41" (а.с. 143). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.04.2022 року зобов`язано відповідача ОСББ "Верховинна,41" надати письмові відповіді на питання позивача [PERSON] поставлені у клопотанні про писомове опитування (а.с. 164-165). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив захистити його права з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засідання просив суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі та стягнути витрати на правничу допомогу. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до п.1.ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідачів, прийшов до наступних висновків. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). 19.12.2019 року протоколом № 19/12-19 засідання правління ОСББ "Верховинна, 41" обрано головою правління ОСББ "Верховинна, 41" [PERSON] з 20.12.2019 року (а.с. 159-160). Протоколом загальних зборів співвласників ОСББ "Верховинна, 41" затверджено статус ОСББ "Верховинна, 41" (ас. 12-18). Наказом №1-к від 31.03.2020 року [PERSON] приступає до виконання обов`язків голови правління ОСББ "Верховинна, 41" з 01.04.2020 року з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 158). Згідно штатного розпису на 2021 рік ОСББ "Верховинна, 41" та наказу № 1 про затвердження штатного розпису від 01.01.2021 затверджено оклад голови правління ОСББ у розмірі 6 000 грн (а.с. 20, 21). Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в ст. 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Пункт 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачає такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину. Оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа, тобто така особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. У цій справі позов про визнання недійсною окремої частини трудового договору подала особа, яка не була стороною цього договору. Як передбачено ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України закріплено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд у постановах від 22 травня 2019 року у справі № 757/49315/16-ц та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/8991/17 дійшов наступних висновків. Враховуючи, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 91 , 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту). Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-530цс15. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Згідно позиції Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основними складовими права на справедливий суд є: право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права (справа «Bellet v. France»); принцип юридичної визначеності (справи «Науменко проти України», «Полтораченко проти України», «Трегубенко проти України»); незалежність та безсторонність судової влади (справа «Pullar v. United Kingdom», «Совтрансавто-Холдинг проти України») право на розгляд справи судом у розумні строки (справі «Странніков проти України», «Науменко проти України»). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд, даючи оцінку поясненням сторін та наданим доказам, встановивши наявність між ОСББ «Верховинна, 41» та [PERSON] договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення трудового договору саме у зв`язку з існуванням трудових правовідносин, оспорюваний трудовий договір (його частина) не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 ЦК України загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Суд враховує вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Ураховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про залишення позову без задоволення. З огляду на викладене та, беручи до уваги, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати відповідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача та відповідачем не відшкодовуються. Що стосується витрат на правничу допомогу, то сторона відповідача має право подати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, оскільки представником відповідачів подане клопотання про забезпечення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: dismissed