Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

позивач та його представник звернулися до суду з вказаною заявою, в якій просять позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , та стягнути з неї аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів її доходів щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивують тим, що з 10 липня 2010 року позивач перебував у шлюбі з [PERSON] , від якого [INFO] народився син [PERSON] . Як йому стало відомо, 19 лютого 2013 року шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим у справі № 116/653/13-ц, однак відомості про таке судове рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні. Вказує, що з 2014 року, коли він виїхав за межі окупованої території АРК на територію України, відповідач з власної ініціативи самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Також позивач зазначає, що мати дитини наразі проживає на території російської федерації, а він у свою чергу разом з дитиною як внутрішньо переміщена особа - у Закарпатській області, та приділяє належну увагу вихованню сина, завжди реагує на рекомендації класного керівника, створив для сина всі необхідні умови для розвитку та навчання; дитина любляче ставиться до батька та бажає й надалі проживати з ним, з мамою він давно не спілкувався. Відтак з 2014 року вихованням дитини займається лише батько, мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, не спілкується з дитиною. На підставі наведених обставин вважає, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, через що просить позов задовольнити. У судове засідання позивач не з явився, однак його представник - адвокат Холмогорова Л.В. позов підтримала та просила такий задовольнити, посилаючись на викладені у ньому обставини, проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи не заперечила. Представник служби у справах дітей Ужгородської міської ради у судове засідання не з`явився, попередньо подав заяву про розгляд справи без їх участі та просив при прийнятті рішення врахувати висновок органу опіки та піклування, який наявний у матеріалах справи. Відповідач у судове засідання також не з`явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причину неявки не повідомила, відзив не подала, а тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до такого висновку. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Суд встановив, що батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів про народження Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим 09 березня 2011 року. Довідкою від 14 вересня 2022 року № 2110-5002124782 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а також інформацією заступника начальника Управління соціального захисту населення Ужгородської РВА Закарпатської області від 20 липня 2023 року № 363/01-27 підтверджується фактичне місце перебування позивача [PERSON] , [INFO] , у [ADDRESS] . Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб ОСББ «Жасмин-14» від 10 березня 2023 року позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом із сином [PERSON] , [INFO] . За вказаною адресою для виховання та розвитку дитини створені основні необхідні умови, у дитини є окрема дитяча кімната облаштована, зокрема ліжком та письмовим столом; дитина забезпечена шкільним приладдям, одягом та взуттям по сезону, продуктами харчування, що підтверджується Актом обстеження умов проживання від 13 березня 2023 року, а також за результатами бесіди з дитиною встановлено, що малолітній [PERSON] любляче ставиться до батька та надалі бажає проживати разом з ним, з мамою дитина давно не спілкувалася. Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з висновком органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 07 квітня 2023 року № 260/23/01-19, уповноважений орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , останнє відоме місце проживання якої за адресою: [ADDRESS] , відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Крім цього вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року, яка зводиться до такого. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини, яка не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю, та вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем та його представником доведено факт ухилення матері [PERSON] від виконання своїх материнських обов`язків відносно сина [PERSON] , оскільки остання зовсім не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її здоров`я, виховання, протягом тривалого часу взагалі не спілкується з дитиною, що негативно впливає на фізичний та психологічний розвиток сина як складову виховання, а тому позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини суд зазначає таке. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до загальних норм права обов`язок утримувати дитину шляхом виплати аліментів покладено на батьків, які проживають окремо від дитини (ст. 180, 181 СК України). Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Позивач зі своїм представником просили суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно. За правилами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи вимоги чинного законодавства України, обставини справи, майновий стан позивач, відсутність у суду відомостей про неможливість сплати відповідачем аліментів, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягувати аліменти у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а відтак з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в розмірі 1 073,60 грн сплаченого судового збору за позовною вимогою про позбавлення батьківських прав. Оскільки за позовною вимогою про стягнення аліментів позивач у порядку п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому такий у розмірі 1 073,60 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved