Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

19.09.2023 року позивач [PERSON] звернувся до Сколівського районного суду Львівської області із позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи - Органу опіки і піклування Сколівської міської ради Стрийського району Львівської області, в якій просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 20.09.2023 року, після отримання судом інформації про місце проживання (перебування) відповідача, який не є підприємцем, вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , у них народився син - [PERSON] , [INFO] . З 2015 року сторони почали проживати окремо, а згодом рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 27.01.2016 року у справі № 453/1634/15-ц шлюб між ними було розірвано. Також згідно зазначеного рішення суду було визначено місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що самостійно забезпечує сина всім необхідним, приділяє належну увагу повноцінному вихованню, приділяє увагу навчанню та розвитку, що підтверджується психолого-педагогічною характеристикою сина, виданою дирекцією закладу освіти, де [PERSON] навчається. Також саме позивачем вирішуються усі питання щодо виховання вина, як батьком, самостійно, без участі та підтримки з боку відповідачки. Позивач зазначає, що він не перебуває на диспансерному обліку у лікаря нарколога чи психіатра, здійснює підприємницьку діяльність. В свою чергу мати дитини - [PERSON] жодного разу в гімназії не була, навчанням та життям дитини не цікавиться, класний керівник з нею не знайома. Також відповідачка не піклується про стан здоров`я дитини, зокрема медичним доглядом, оглядом, лікуванням, що підтверджується випискою з протоколу засідання ЛКК №24 від 25 серпня 2023 року. На огляд до педіатра дитина приходить з батьком. Також мати не проявляє заінтересованості в подальшій долі сина, не піклується про фізичний і духовний його розвиток, підготовкою до самостійного життя, не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти. Позивач наголошує, що не заперечує проти спілкування дитини з матір`ю, не перешкоджає та не вчиняє жодних дій, які б обмежували матір на спілкування з дитиною. Також позивач зазначає, що 23.08.2023 року відповідачка склала та нотаріально посвідчила свою згоду щодо винесення органом опіки і піклування висновку про позбавлення її батьківських прав стосовно її малолітнього сина [PERSON] . Оскільки зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення відповідачки від виховання дитини, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення до своїх батьківських обов`язків, позивач змушений звернутися в суд із вказаним позовом. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, але попередньо подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, вказавши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити. Відповідачка [PERSON] у підготовче засідання також не з`явилася, але у матеріалах справи міститься її заява, нотаріально посвідчена, в якій зазначила, що позовні вимоги [PERSON] визнає та не заперечує щодо задоволення таких. Третя особа - Орган опіки і піклування Сколівської міської ради Стрийського району Львівської області, явку свого представника в таке не забезпечила, але попередньо від представника Коциби Р.Б. надійшло до суду клопотання в якому просить, у якому просить розглянути справу без участі третьої особи. Щодо задоволення позовних вимог позивача [PERSON] не зеперечує. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до вимог ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, а також сама дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 23 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 30 грудня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сколівського районного управління юстиції Львівської області, згідно актового запису №103. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 27.01.2016 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з його батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягів з реєстру територіальної громади, сформованих 25.08.2023 року Сколівською міською радою Стрийського району Львівської області, [PERSON] проживає та зареєстрований разом зі своїм сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач, він самостійно забезпечує сина всім необхідним, приділяє належну увагу повноцінному вихованню, приділяє увагу навчанню та розвитку. Мати дитини - [PERSON] жодного разу в гімназії, де навчається син, не була, навчанням та життям дитини не цікавиться, класний керівник з нею не знайома. [PERSON] не піклується про стан здоров`я дитини, зокрема не здійснює медичного догляду, не ініціює проведення сину медичних оглядів, не займається лікуванням, коли дитина хворіє. На огляд до педіатра дитина приходить з батьком. Даний факт підтверджується випискою з протоколу засідання ЛКК № 24 від 25 серпня 2023 року. Також мати не проявляє заінтересованості в подальшій долі сина, не піклується про фізичний і духовний його розвиток, підготовкою до самостійного життя, не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти - створились умови, які шкодять інтересам дитини. Згідно психолого-педагогічної характеристики [PERSON] , наданої ОЗО «Сколівська академічна гімназія при Національному університеті «Львівська політехніка» імені Героя України, Героя Небесної сотні Олега Ушневича , він навчаєтся в гімназії з 01 вересня 2022 року. Батько цікавиться навчанням та вихованням сина. Мати учня в гімназії жодного разу не була, навчанням та життям дитини не цікавилася. Класний керівник з нею не знайома. Як встановлено, позивач на диспансерному обліку у лікаря нарколога чи психіатра в медичному закладі за місцем проживання не перебуває, здійснює підприємницьку діяльність. Відповідно до статтей 11, 15 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України та полягають, зокрема, в наступному: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та інше. Згідно статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 року по справі №761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Як зазначено у пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України», держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою. Однак, реалізація таких обов`язків держави вимагає від Відповідача активних дій, які б свідчили про його бажання скористатись такою допомогою держави. Однак, як вже зазначалось вище, відповідач самоусунувся від виховання власних дітей, не бажає з ними спілкуватись та дбати про них. Відповідно до ч. 1 ст. З Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 1 ст. 9 Конвенції, визначення компетентними органами, що розлучення дитини з батьками необхідне в якнайкращих інтересах дитини може бути необхідне у випадку, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до Положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принципово визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Частиною 6 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Ті ж самі принципи закріплені вищезазначеною Декларацією прав дитини, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідачка, маючи реальну можливість виконувати свої батьківські обов`язки відносно сина, зокрема, цікавитися ним, його життям, потребами, матеріально допомагати, дбати про його культурний та духовний розвиток, спілкуватися з ним, свідомо ухиляється від виконання таких обов`язків, оскільки жодних об`єктивних перешкод для виконання нею батьківських обов`язків судом не встановлено. Відповідачка фактично самоусунулася від виховання та утримання дитини, не виявляє у відношенні сина материнської турботи, що вказує на нехтування нею як своїх батьківських прав так і батьківських обов`язків. Доказів протилежного відповідачкою до суду подано не було. Натомість, в матеріалах справи міститься заява, посвідчена приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Бораковською О.Я. за реєстровим № 940, в якій [PERSON] надала свою згоду на позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , ґрунтуються на нормах чинного законодавства і підлягають до задоволення.

Outcome: approved