Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача Виконкому Саксаганської районної в місті ради, який в ході розгляду справи уточнила, та просить суд визнати за нею право власності у порядку спадкування після смерті бабусі [PERSON] , померлої [INFO] на домоволодіння по [ADDRESS] , з урахуванням технічної інвентаризації нерухомого майна, що фактично за життя належало померлій бабусі, посилаючись на відсутність реєстрації вказаного домоволодіння у встановленому законом порядку та неможливість прийняття спадщини. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що будинок по [ADDRESS] було побудовано її дідусем [PERSON] в 1940 році шляхом виділення земельної ділянки під будівництво житлового будинку, на грошові кошти, отримані на той час від Державного тресту металевих рудників Криворізького басейну «Кривбасруда» шахти імені Кірова, однак у 1941 року [PERSON] помер. Правоустановчі документи на будинок у неї відсутні, за життя її батьків домоволодіння за указаною адресою не було зареєстровано у передбаченому законом порядку. [INFO] померла її мати [PERSON] , [INFO] померла її бабуся [PERSON] , [INFO] помер її батько [PERSON] . Вона мешкає у вказаному будинку з моменту народження по сьогодні, сплачує комунальні платежі, проводить поточні ремонти, тощо. У 2021 році оформила технічний паспорт на домоволодіння, тому просить на підставі статей 344, 1266 ЦК України задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 25 травня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання. За клопотанням позивача витребувано письмові докази. Ухвалою суду від 14 червня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. У судове засідання учасники процесу не з`явилися. Представник позивача адвокат Дербін Д.О. звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його та позивача відсутності, на заявлених вимогах наполягає з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Представник відповідача Виконкому Саксаганської районної у місті ради Дядюк М.В. звернулася до суду про розгляд справи за відсутності представника, при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, надані учасниками справи заяви, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 41 Конституції України та частин першої та другої статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Як встановлено судом, батьками позивача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] . При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Пунктами 1, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 судам роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Як убачається із матеріалів справи, спадщина відкрилась у період чинності ЦК Української РСР і строк прийняття спадщини закінчився у період дії вказаного кодексу, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР. Так, за змістом статей 524, 525 ЦК Української РСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно статті 529 ЦК Української РСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців (ст. 549 ЦК Української РСР). Згідно зі статтею 560 ЦК Української РСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Відповідно до частин першої, другої статті 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Незважаючи на те, що документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з часу відкриття спадщини. Так, за положеннями статті 529 ЦК Української РСР, чинної на час відкриття спадщини, позивачка [PERSON] , як онука померлої [INFO] [PERSON] , є її спадкоємцем за законом на частку своєї матері [PERSON] , доньки спадкодавця [PERSON] , оскільки [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] померла ( [INFO] ), а онуки спадкодавця є спадкоємцями за законом першої черги, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем. За відомостями Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації», наданих на виконання ухвали суду, відповідно до даних архівної справи, станом на 31.12.2012 відсутні відомості про реєстрацію права власності на домоволодіння по [ADDRESS] , За положеннями норм ЦК України, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. За загальним правилом статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Частиною третьою статті 331 ЦК України визначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Не набувають такого права і спадкоємці цих осіб. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Так, стаття 105 ЦК Української РСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, визначала наслідки самовільного будівництва жилого будинку, господарських і побутових будівель та споруд. Так, громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Одержані при знесенні жилого будинку або частини його, господарських і побутових будівель та споруд будівельні матеріали залишаються у власності громадянина, який провадив самовільне будівництво. Так, у матеріалах справи міститься довідка Державного Тресту Залізних Рудників Криворізького басейну «Кривбасруда» від 24 липня 1947 року, видана [PERSON] про те, що її чоловік [PERSON] дійсно був індивідуальним забудовником будинку [ADDRESS] . Будинок потребує ремонту, на відновлення якого видано грошові кошти. Згідно виданої [PERSON] в особі його дружини [PERSON] , довідки Шахтоуправління ім. Кірова тресту «Кривбасруда» (рік видачі нечитабельний), на відведеній йому дільниці по [ADDRESS] , побудований будинок та сарай, за власний рахунок [PERSON] . Видана йому банком позичка на це повністю погашена. У заяві [PERSON] , за резолюцією керуючого Шахтоуправління ім. Кірова від 20.06.1949, зазначено про взяття кредиту її з чоловіком [PERSON] у 1940 році для індивідуальної забудови строком на 5 років, який вона повністю погасила у 1946 році, однак будівництво будинку не закінчила у зв`язку з відсутністю можливості під час війни та необхідністю виплати кредиту. Будинок у зв`язку з недобудовою втрачає свій жилий вид, вона з родиною змушена жити у сараї, тому просити допомоги у добудові. У матеріалах справи також міститься акт від 16 лютого 1953 року, відповідно до якого представником Криворізького міського технічного інвентарного бюро проведено обстеження домоволодіння по [ADDRESS] щодо встановлення належності права власності [PERSON] . Згідно акту, [PERSON] є дружиною [PERSON] , який помер 1941 році. Указане домоволодіння розташоване на садибі площею 3059,0 кв.м. та складається із житлового будинку глинобитного, сараю та літньої кухні. [PERSON] зазначила, що домоволодіння по [ADDRESS] належить їй на праві фактичного користування, оскільки її чоловік [PERSON] отримав земельну ділянку № 1 у 1940 році та у цьому ж році побудував разом з дружиною на ділянці житловий будинок. На підтвердження цього [PERSON] пред`явила Генеральний план 01.04.1947. На підтвердження права власності [PERSON] на указане домоволодіння представником Криворізького міського технічного інвентарного бюро було опитано двох свідків, які підтвердили указані вище обставини, доповнивши, що в указаному будинку з моменту забудови [PERSON] проживає безвиїзно, він не продавався, не конфіскувався. Архівні документи про належність домоволодіння по [ADDRESS] на момент Вітчизняної війни, тобто на [INFO] , не збереглися. [INFO] [PERSON] померла. Таким чином, спадкове домоволодіння у складі житлового будинку, сараю та літньої кухні, за законодавством того часу (ЦК Української РСР) не вважається самочинним будівництвом, оскільки земельна ділянка була надана забудовнику з дозволу роботодавця, [PERSON] набула права власності на указане домоволодіння на підставі фактичного володіння нерухомим майном, згідно акту Криворізького міського технічного інвентарного бюро, що підтверджується матеріалами справи. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивача.

Outcome: approved