Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

Київська обласна прокуратура в січні 2021р. звернулась до суду в інтересах Київської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання спадщини відумерлою та скасування державної реєстрації права власності . В обґрунтування позову посилається , що в серпні 2020 року направлено до суду обвинувальний акт в криміальному провадженні № 420171101100000221 від 19.06.2017 обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушеї передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, тобто у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайства), вчинене за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, в якому Київську міську раду згідно постанови від 15.02.2019 визнано потерпілим. Так, у ході досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження встановлено, що 14.12.2015 р. приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кулик Н.М. зареєстровано право приватної власності квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 09.07.2002р. що містяться дані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.У вказаній квартирі [PERSON] проживав разом з своїм сином [PERSON] ( [INFO] ).Актовим записом про смерть № 6585 від 25.04.2016 р. підтверджується [INFO] [PERSON] помер, у зв`язку з чим відкрилась спадщина, яка, складалася з квартири [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м. Спадкоємцем першої черги за законом на вказане майно померлого є його син [PERSON] , який оформити у встановленому законом порядку свої права на спадкове майно не встиг, оскільки [INFO] також помер, що підтверджується актовим записом про смерть № 8594 від 31.05.2016. Зясовано, що на адресу Дев`ятої Київської державної нотконтори 03.08.2016р. надійшла нотаріально посвідчена заява [PERSON] , [INFO] , про прийняття заявницею спадщини після смерті [PERSON] , розглянувши її , державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Майданник І.В. постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії 02.09.2016р. відмовив у видачі останній свідоцтва про право на спадщин законом після смерті [PERSON] , мотивувавши її відсутністю доказі підтвердження родинних відносин та факту проживання однією сім`є померлим. [PERSON] отримала спадщину після померлого на підставі судового рішення Васильківського міськрайонного суду від 23.12.2016 у справі № 362/4797/16-ц, що було в подальшому скасовано; 10.01.2017р. нотаріус на підставі цього рішення видала йому свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] , отримавши 10.01.2017 свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за № 7-2, а саме на квартиру [ADDRESS] , відчужила [PERSON] , [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2017р.Вказаний договір купівлі-продажу від 20.02.2017р. укладений між [PERSON] та [PERSON] , був спрямований виключно на подальше приховування незаконно набутого нерухомого майна (спірна квартира) померлого [PERSON] та його використання всупереч закону, тому такий правочин безумовно порушує публічний порядок, тобто нікчемним в силу ст. 228 ЦК України, і визнання його недійсним у судовом порядку не вимагається. В ході підготовки позовної заяви установлено, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на спірну квартир [ADDRESS] 15.10.2020 зареєстровано право приватної власності за [PERSON] (що є близької родичкою представника [PERSON] у кримінальному проваджень № 42017100100000221 від 16.06.2017 - адвоката Павленка Романа Григоровичі ) на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2020р. укладеного між [PERSON] та [PERSON] ( [INFO] ), який зареєстровано в реєстрі за № 1268. У подальшому, 23.12.2020 між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що зареєстровані за одним і тим же місцем проживання ( [ADDRESS] ) укладено спадковий договір, зареєстрований в реєстрі за № 1669, за яким передбачено, що після смерті [PERSON] право власності на квартир; [ADDRESS] переходить до [PERSON] .При цьому вищевказані договори, як і укладений між [PERSON] та [PERSON] договір, містять всі ознаки нікчемності, передбачені ст. 228 ЦК України як такі, що порушують піблічний порядок, укладені всупереч інтересам держави та спрямовані виключно на подальше приховування викраденого у територіальної громади шляхом зухвалого шахрайства майна. Оскільки у спадкодавця відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, спадщину слід визнати відумерлою; всі процедури для цього виконані. В судовому засіданні представник позивача, представник КМР позов підтримали, просили задовольнити та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.01.2017 видане на ім`я [PERSON] на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , що складається з квартири [ADDRESS] , видане державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Майданником І.В., зареєстроване в реєстрі за № 7-2.Визнати квартиру [ADDRESS] відумерлою спадщиною після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та передати вказане спадкове майно у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.Скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомо майна 821110880000), вчинену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15.10.2020 (індексний номер54596810). Судові витрати стягнути з відповідачів на рахунок Київської обласної прокуратури . Надано відповідь на відзив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, відзив не надала, про час розгляду справи повідомлялась судом за останнім місцем реєстрації. Представник відповідача надав відзив, письмові пояснення. В судовому засіданні просив відмовити в позові. 3-ті особи пояснення не надали, про час розгляду справи повідомлялась . Судом визнано можливим розгляд справи в відсутність нез`явившихся осіб. 06 січня 2021 року ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Підпалим В. В. позовну заяву повернуто прокурору на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України. Постановою Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року скасовано ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 січня 2021 року та направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Підпалого В. В. від 09 листопада 2021 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Розпорядженням № 173 від 04 серпня 2022 року здійснено повторний авторозподіл справи, у зв`язку з перебуванням судді Підпалого В. В. у відпустці. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року суддя Ільєва Т. Г. заявила самовідвід від розгляду цивільної справи № 757/137/21-ц за вказаним позовом. Згідно з Розпорядженням керівника апарату Печерського районного суду м. Києва Ліннік Н. В. № 192 від 18 серпня 2022 року справу № 757/137/21-ц призначено до проведення повторного автоматизованого розподілу справи у зв`язку з постановленням ухвали про самовідвід судді. 18 серпня 2022 року визначено суддю згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та передано справу для розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Волковій С.Я. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 серпня 2022 року суддя Вовк С.В заявив самовідвід від розгляду цивільної справи № 757/137/21-ц за вказаним позовом. Згідно з Розпорядженням керівника апарату Печерського районного суду м. Києва Ліннік Н. В. № 192 від 18 серпня 2022 року справу № 757/137/21-ц призначено до проведення повторного автоматизованого розподілу справи у зв`язку з постановленням ухвали про самовідвід судді. 18 серпня 2022 року визначено суддю згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та передано справу для розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Волковій С.Я. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня 2022 року суддя Волкова С.Я заявила самовідвід від розгляду цивільної справи № 757/137/21-ц за вказаним позовом. Згідно з Розпорядженням керівника апарату Печерського районного суду м. Києва Ліннік Н. В. № 192 від 18 серпня 2022 року справу № 757/137/21-ц призначено до проведення повторного автоматизованого розподілу справи у зв`язку з постановленням ухвали про самовідвід судді. 3 жовтня 2022 року визначено суддю згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та передано справу для розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Остапчук Т.В Ухвалою суду від 6.10.2022р. прийнято та призначено розгляд в порядку загального. Ухвалою суду від 24.11.2022р. призначено судовий розгляд. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, приходить до слідуючого. Судом встановлено. Київською обласною прокуратурою в серпні 2020 року направлено до суду обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 420171101100000221 від 19.06.2017 обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушенні передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, тобто у заволодінні чужим майном обману (шахрайства), вчинене за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, в якому Київську міську раду згідно постанови від 15.02.2019 визнано потерпілим. 14.12.2015 приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кулик Н.М. зареєстровано право приватної власності квартеру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 09.07.2002р. що містяться дані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У вказаній квартирі [PERSON] проживав ра своїм сином [PERSON] ( [INFO] ). Актовим записом про смерть № 6585 від 25.04.2016р. підтверджується, що [INFO] [PERSON] помер, у зв`язку з чим відкрилась спадщина, яка, зокрема, складалася з квартири [ADDRESS] , загальною площею 72,6 кв.м. Спадкоємцем першої черги за законом на вказане майно померлого був його син [PERSON] , який оформити у встановленому законом порядку свої права на спадкове майно не встиг, оскільки [INFO] також помер, що підтверджується актовим записом про смерть № 8594 від 31.05.2016. На адресу Дев`ятої Київської державної нотконтори 03.08.2016 надійшла нотаріально посвідчена заява [PERSON] , [INFO] , про прийняття заявницею спадщини після смерті [PERSON] . Державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Майданник І.В. постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії 02.09.2016 відмовив у видачі останній свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , мотивувавши її відсутністю доказі підтвердження родинних відносин та факту проживання однією сім`єю з померлим. [PERSON] отримала спадщину після померлого на підставі судового рішення Васильківського міськрайонного суду від 23.12.2016 у справі № 362/4797/16-ц. 10.01.2017р. нотаріус на підставі цього рішення видала свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] , отримавши 10.01.2017 свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за № 7-2, а саме на квартиру [ADDRESS] , відчужила [PERSON] , [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2017р. Установлено, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на спірну квартиру [ADDRESS] 15.10.2020р. зареєстровано право приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2020р. укладеного між [PERSON] та [PERSON] ( [INFO] ), який зареєстровано в реєстрі з № 1268. 23.12.2020 між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , укладено спадковий договір, зареєстрований в реєстрі за № 1669, за яким передбачено, що після смерті [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] переходить до [PERSON] . Встановлено , що за результатами розгляду заяви прокурора Київської області про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Васильківськог міськрайонного суду від 23.12.2016 у справі № 362/4797/16-ц, рішення Васильківського міськрайонного суду від 30.10.2019 р. заяву прокурора задоволено, попереднє судове рішення скасовано й ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, саме факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Велика Палата неодноразово висловлювалась щодо наслідків скасування судового рішення, яке стало підставою для виникнення цивільного права. Специфіка цієї справи полягає у тому, що право власності відчужувача спірного майна виникло не на підставі рішення суду, а у зв`язку з отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом як членом сім`ї померлої особи. При цьому факт належності до сім`ї померлої особи було встановлено у подальшому скасованим рішенням суду про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю. Підставою спадкування за законом відповідно положень глави 86 ЦК України є наявність родинних зв`язків з померлою особою. Спадкоємцями також є особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Тобто підставою для спадкування є родинні або інші сталі відносини спадкодавця зі спадкоємцем, і відсутність таких відносин унеможливлює виникнення в особи, що претендує на спадщину, права спадкування на підставі закону, а відтак і виключає виникнення в неї права власності на спадкове майно. Оскільки відповідно до положень частини третьої статті 1223 ЦК України право на спадкування виникає з моменту відкриття спадщини, то й саме на той момент повинні існувати підстави для спадкування. За таких обставин не має самостійного значення судове рішення, що стало підставою для видачі свідоцтва про право на спадкування та свідоцтва про право на спадкове майно; важливо лише, що саме ним було встановлено наявність на момент смерті спадкодавця підстав для спадкування зацікавленої у цьому особи. Скасування такого рішення та відмова в позові, пов`язаного зі встановленням наявності підстав для спадкування, свідчить про відсутність у зацікавленої особи підстав для спадкування. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1298 ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Суд приходить до висновку що позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого продавцю як спадкоємцю четвертої черги на підставі скасованого рішення суду про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) вказано, що:«втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження№ 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі№ 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16) … на час укладення договору купівлі-продажу року було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Задовольняючи позов про витребування спірного нерухомого майна з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, господарські суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, поклавши на відповідача додатковий обов`язок, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема, обставини вибуття майна з володіння позивача. У цій справі суд першої інстанції не встановлював обставин, які могли би свідчити про недобросовісність відповідача, а натомість його добросовісність не поставив під сумнів.» Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Враховуючи викладене, судові рішення у цій справі слід скасувати, а в позові відмовити з тих підстав, що за встановлених судами обставин майно у відповідача не може бути витребувано в порядку статей 387, 388 ЦК України, а права позивача в зв`язку з цим захисту не підлягають. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження№ 14-125цс20, пункт 76)». У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом пункту 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Суд врахувує, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей; Суд обставин недобросовісності набуття права власності на спірну квартиру не встановлював, позивач на такі обставини не посилався. За таких обставин презумпція правомірності набуття права власності на квартиру [PERSON] не спростована. За змістом статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі№ 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) вказано, що: «спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України). … орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу. Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством. Проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, Велика Палата вважає, що у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право». Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі. Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем. Таким чином, при відчуженні спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача територіальна громада має право лише на отримання грошової компенсації його вартості. Тому за встановлених обставин позовні вимоги про визнання відумерлою спадщиною є неефективним способом захисту прав територіальної громади. Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] . Щодо звернення прокурора до суду як самостійного позивача в інтересах держави. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 6.01.2021 року позовну заяву було повернуто з того, що позивачем не надано доказів наявності виключних підстав для подання позову прокурором в інтересах держави в особі Київської міської ради та наявність суспільного інтересу. Постановою Київського апеляційного суду від 17.05.2021р. Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 6.01.2021 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Аналізуючи зібрані докази суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст..141 ЦПК України , в зв`язку з частковим задоволенням позову , з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 2102 грн.

Outcome: partial