Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

У листопаді 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, згідно вимог якої позивач просить суд стягнути з [PERSON] (зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (р/р [NUMBER] , МФО 322669, код ЄДРПОУ 42098368 у Головному управлінні міста Києва та Київській області АТ "Ощадбанк", отримувач: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, призначення платежу: погашення переплати пенсії) безпідставно отримані кошти (пенсію) у сумі 15726,87 грн. (п`ятнадцять тисяч сімсот двадцять шість грн.. 87 коп.). та стягнути судові витрати. Мотивуючи позовні вимоги позивач вказує, що на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві перебуває громадянка [PERSON] , [INFO] , яка отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон №1058). [PERSON] звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Управління, в якому просила суд визнати неправомірними дії Управління щодо відмови у перерахунку пенсії з урахуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні за 2009 рік на підставі статей 40,42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язати Управління провести перерахунок та доплату пенсії за віком із застосуванням з 15 березня 2010 року показника середньої заробітної плати (доходу) в середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні за 2009 рік. Постановою Печерського районного суду міста Києва від 14.04.2011 по справі №2-1- 603/11 задоволено позов [PERSON] у повному обсязі. В серпні 2011 року [PERSON] подала заяву, в якій просила рішення суду виконати. Відповідно до розпорядження Управління від 25.08.2011, рішення суду було виконане. Управлінням була подана апеляційна скарга на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14.04.2011 по справі №2-а-603/11. Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 28.02.2012 задовольнив апеляційну скаргу Управління та скасував постанову Печерського районного суду м. Києва від 14.04.2011 по справі №2-а-603/11. Відповідно до розпорядження Управління від 02.10.2015 був здійснений перерахунок та відкориговано показник середньої заробітної плати, в зв`язку з цим виникла переплата за період 20.12.2012 по 31.10.2015 в сумі 15726,87 грн., про що було повідомлено [PERSON] листом від 28.10.2015 Ne17899/06. 03.12.2015 Управлінням прийнято рішення про утримання переплати пенсії у розмірі 20% щомісячно до повного погашення. Про прийняте рішення [PERSON] було повідомлено листом від 04.12.2015 №20298/06. Не погоджуючись з діями Управління [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом про визнання дій Управління неправомірними та про скасування рішення щодо утримання 20% надміру сплачених коштів. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2017 по справі №757/7712/16-а позовну заяву [PERSON] задоволено. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.09.2017 апеляційну скаргу Управління залишено без задоволення, постанову Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2017 по справі №757/7712/16-а залишено без змін. На виконання постанови Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2017 по справі №757/7712/16-а розпорядженням Управління від 29.09.2017 скасовано рішення від 03.12.2015 про утримання надміру виплачених сум та повернуто утримані кошти [PERSON] в сумі 4344,48 грн. Управлінням, з метою досудового врегулювання спору, було направлено лист Відповідачу від 20.08.2021 № 2600-0504-8/134426, яким було запропоновано сплатити суму боргу в добровільному порядку, проте даний лист був Відповідачем проігнорований та, без достатньої правової підстави, отримані бюджетні кошти у розмірі 15726,87 грн., повернуті Відповідачем не були. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.11.2021 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся належним чином, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти заочного розгляду не заперечував. Як вбачається із матеріалів позовної заяви, відповідач в судове засідання не з`явилася, була повідомлена про судове засідання належним чином, заяв, клопотань до суду не подано. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві та просить провести розгляд у його відсутність. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві перебуває громадянка [PERSON] , [INFO] , яка отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон №1058). У березні 2011 року [PERSON] звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Управління, в якому просила суд визнати неправомірними дії Управління щодо відмови у перерахунку пенсії з урахуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні за 2009 рік на підставі статей 40,42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язати Управління провести перерахунок та доплату пенсії за віком із застосуванням з 15 березня 2010 року показника середньої заробітної плати (доходу) в середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні за 2009 рік. Постановою Печерського районного суду міста Києва від 14.04.2011 по справі №2-1- 603/11 задоволено позов [PERSON] у повному обсязі. В серпні 2011 року [PERSON] подала заяву, в якій просила рішення суду виконати. Відповідно до розпорядження Управління від 25.08.2011, рішення суду було виконане. Управлінням була подана апеляційна скарга на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14.04.2011 по справі №2-а-603/11. Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 28.02.2012 задовольнив апеляційну скаргу Управління та скасував постанову Печерського районного суду м. Києва від 14.04.2011 по справі №2-а-603/11. Відповідно до розпорядження Управління від 02.10.2015 був здійснений перерахунок та відкориговано показник середньої заробітної плати, в зв`язку з цим виникла переплата за період 20.12.2012 по 31.10.2015 в сумі 15726,87 грн., про що було повідомлено [PERSON] листом від 28.10.2015 Ne17899/06. 03.12.2015 Управлінням прийнято рішення про утримання переплати пенсії у розмірі 20% щомісячно до повного погашення. Про прийняте рішення [PERSON] було повідомлено листом від 04.12.2015 №20298/06. Не погоджуючись з діями Управління [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом про визнання дій Управління неправомірними та про скасування рішення щодо утримання 20% надміру сплачених коштів. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2017 по справі №757/7712/16-а позовну заяву [PERSON] задоволено. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.09.2017 апеляційну скаргу Управління залишено без задоволення, постанову Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2017 по справі №757/7712/16-а залишено без змін. На виконання постанови Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2017 по справі №757/7712/16-а розпорядженням Управління від 29.09.2017 скасовано рішення від 03.12.2015 про утримання надміру виплачених сум та повернуто утримані кошти [PERSON] в сумі 4344,48 грн. Частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Судові рішення, що набрали законної сили, виконуються органами Пенсійного фонду України в установленому чинним законодавством порядку, відповідно до покладених зобов`язань та резолютивної частини рішення суду. Управлінням, з метою досудового врегулювання спору, було направлено лист Відповідачу від 20.08.2021 № 2600-0504-8/134426, яким було запропоновано сплатити суму боргу в добровільному порядку, проте даний лист був Відповідачем проігнорований та, без достатньої правової підстави, отримані бюджетні кошти у розмірі 15726,87 грн., повернуті Відповідачем не були. Відповідно до статті 50 Закону №1058 суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Оскільки Законом №1058 регулюються лише питання повернення (відшкодування) коштів у разі встановленого факту зловживання з боку пенсіонера або в разі подання роботодавцем недостовірних відомостей про заробіток, стаж пенсіонера та не врегульовано питання повернення пенсійних виплат, одержаних без достатніх правових підстав, чи на підставах, що згодом відпали, а також одержаних у результаті допущеної помилки з боку органу Пенсійного фонду та недобросовісності з боку набувача пенсійних виплат, то підлягає застосуванню закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону). У даному випадку підлягають застосуванню норми ст.ст. 1212-1213 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які встановлюють порядок повернення майна, набутого без застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття достатньої правової підстави, та майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до частин 1-3 статті 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі України. Від імені та в інтересах держави України право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Законодавством чітко визначено способи вирішення питання пов`язаного з виникненням переплати пенсії: добровільне повернення пенсіонером надмірно виплачених сум чи стягнення, зазначених сум у судовому порядку; визнання сум переплати пенсії безнадійною заборгованістю та прийнятої рішення щодо її списання; утримання переплати пенсії згідно рішення комісії. Відповідно до пункту 2 Порядку повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, затвердженого Постановою Пенсійного фонду України від 21.03.2003 № 6-4 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 25.11.2014 № 25-3), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 травня 2003 за № 374/7695 Порядок), переплата пенсії сума пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат до пенсій), виплачена в різних причин понад розмір, визначений законодавством Пунктом 7 Порядку чітко зазначені випадки при яких переплата пенсії може бути визнана безнадійною заборгованістю, а саме: смерті боржника; визнання боржника безвісно відсутнім або померлим; набрання законної сили рішенням суду про відмову територіальним органам Пенсійного фонду України у стягненні (утриманні) з боржника сум переплат пенсії; якщо заходи, вжиті територіальними органами Пенсійного фонду України, з розшуку боржника не дали позитивних результатів; в інших випадках, передбачених законом. В Постанові від 25.04.2018 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №679/2231/15-ц (посилання: http://reyestr.court.gov.ua/Review/73660871) зазначив, що стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають, у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4)вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.08.2018 у справі №334/2517/16-ц. Отже, в силу вимог ст. 1212 ЦК України, суд вважає доведено, те, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу безпідставно набуті кошти, оскільки як встановлено судом вказані кошти були набуті без відповідної правової підстави. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, зважаючи на наведене вище, суд вважає, що позов є законним, таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України та підлягає задоволенню в повному обсязі. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 2 270,00 грн.

Outcome: approved