Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.09.2020 р. у справі № 761/19032/19 з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стягнуто на користь позивача стягнуто інфляційні втрати у розмірі 5 901,90 грн. , 3% річних у розмірі 104,62 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. Оскільки відповідач не виконував рішення суду добровільно04.11.2020 було відкрито виконавче провадження з його примусового виконання. Тільки 16.05.2023 р. ДВС перерахувало позивачу кошти у розмірі 5 904,20 грн. Відповідач три роки активно відмовлявся виконувати рішення суду, вважаючи його незаконним. Перераховані кошти у розмірі 5 904,20 грн. не відповідають розміру, зазначеному судовим рішенням для виплати позивачу - 6006,62 грн., а отже права позивача та його матеріальний стан не можна вважати відновленим. За таких обставин позивач просить суд стягнути з відповідача різницю між фактично виплаченою сумою (5904,20 грн.) та визначеною рішенням сумою коштів (6006,62 грн.) в розмірі 102,42 грн.; матеріальні збитки у вигляді інфляційних втрат 3% річних від простроченої за весь період прострочення - розмірі 3 441,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 3 441,00 грн. Провадження у справі відкрито 19.06.2023 р., відповідно до приписів ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 26.09.2023 р. представником відповідача подано відзив на позов. Разом з тим, представником Фонду гарантування вкладів пропущено строк на його подачу. Так, за положеннями ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. В ухвалі про відкриття провадження у справі від 19.06.2023 р. отримана відповідачем 04.09.2023 р. про що свідчить довідка про доставку електронного листа. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом, відповідно до положень ч. 1 ст. 126 ЦПК України. В свою чергу приписами ч.ч. 2,4 ст. 127 ЦПК України визнчено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. За ч. 2 ст. 126 ЦПК України Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на те, що заява про поновлення процесуального строку представником відповідача не подана, а поновлення строку для подачі заяви по суті спору з ініціативи суду є його правом, а не обов`язком, відзив залишається без розгляду, а спір по суті вирішується за наявними матеріалами, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та надавши оцінку наявним доказам, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень Шевченківським районним судом м. Києва 13.08.2020 р. розглянуто цивільну справу № 761/19032/19 за позовом [PERSON] до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів, стягнення упущеної вигоди, 3% річних та моральної шкоди. Позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних на користь [PERSON] інфляційні втрати у розмірі 5901(п`ять тисяч дев`ятсот одна)грн. 90 коп., 3% річних у розмірі 104(сто чотири)грн. 62 коп., моральну шкоду у розмірі 1(одна)грн. 00 коп. В іншій частині позову - відмовлено. Як вказує позивач 04.11.2020 р. на підставі виконавчого листа, виданого на примусове виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва відкрито виконавче провадженні з його примусового виконання. Як свідчить службовий чек АТ «Укрпошта», і про це вказує [PERSON] , Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на виконання рішення суду 16.05.2023 р. їй було перераховано суму у розмірі 5 904,20 грн. Позивач вважає, що різниця між фактично виплаченою сумою та визначеною судовим рішенням сумою в 102,42 грн. має бути стягнуто з відповідача, а також стягнуто з Фонду передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України санкції у вигляді 3% річних та інфляційні втрати з суми 6006,62 грн. за період з 13.08.2020 р. по 02.06.2023 р. За положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України. Так, за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.08.2020 р. Фонд гарантування вкладів на користь [PERSON] має сплатити суму інфляційні втрати у розмірі 5901(п`ять тисяч дев`ятсот одна)грн. 90 коп., 3% річних у розмірі 104(сто чотири)грн. 62 коп., моральну шкоду у розмірі 1(одна)грн. 00 коп., що становить загальну суму 6007,52 грн. Рішення набрало чинності, спір вирішено по суті, відомості щодо закриття виконавчого провадження у зв`язку із його виконанням відсутні. Зважаючи на наведене, підстави для стягнення з відповідача різниці між фактично виплаченою сумою та визначеною судовим рішенням сумою, відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» є компетенцією відповідної виконавчої служби. За таких обставин в цій частині заявлені [PERSON] вимоги задоволенню не підлягають. За положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ухвалюючи 13.08.2020 р. рішення та застосовуючи до правовідносин сторін вищенаведену норму матеріального права, Шевченківський районний суд м. Києва виходив з того, що має місце несвоєчасне виконання відповідачем свого обов`язку щодо виплати грошового вкладу позивачу. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. (справа № 902/417/18) вкотре звернула увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. А отже, Шевченківським районним судом м. Києва було захищено майнові права та інтереси [PERSON] , які виникли із грошового зобов`язання, передбаченого законом, шляхом застосування міри відповідальності, встановленої ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тобто, позивач скористався судовим захистом свого інтересу щодо неналежного виконання грошового зобов`язання - повернення вкладу на суму 50916,00 грн. При цьому позивачем не доведено, щодо можливості застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до відносин сторін, які виникли правовідносин у зв`язку із виконанням рішення суду щодо стягнення 3% та інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання. Зважаючи на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову і в цій частині. За приписами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Позивач вказує, що відповідач безпідставно зволікав з виплатою визначеного судом відшкодування, , і таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення відповідачем прав людини, навіть якщо вони не потягли за вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння позивачу моральної шкоди, а негативні емоції позивача внаслідок відмови виконувати рішення суду від 13.08.2020 р. перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями/бездіяльністю відповідача, а відтак завдали позивачу моральну шкоду. У постанові Великої Палати Верховного суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено правовий висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. При цьому причинний зв`язок між протиправними діяннями заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як із поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» зазначив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Зокрема, у Постанові Верховного Суду у справі № 750/6330/17 від 27.11.2019 року зроблено висновок, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або ж приниження, які завдають моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, зокрема, інтенсивність, повторюваність протиправних дій, фізичні або психологічні наслідки, стан здоров`я. Разом з тим, за положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У пункті 5 своєї Постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого позивач при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для справи. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001року «Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що спори про відшкодування фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК) та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад ст. 49 Закону "Про інформацію", ст. 44 Закону "Про авторське право і суміжні права"); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Однак, будь-яких доказів на підтвердження того, що внаслідок дій (бездіяльності) відповідача позивачем було понесено глибокі душевні страждання, що призвело до заподіяння йому моральної шкоди, позивач суду не надав, тобто позивач не довів суду, яку саме моральну шкоду йому заподіяно діями відповідача. Відтак, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог і в частині стягнення моральної шкоди. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підсумовуючи все вищенаведене суд вважає за можливе відмовити у задоволенні позовув повному обсязі. Розподіляючи судові витрати суд керується приписами ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed