Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просив стягнути з ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ОМЕГА» суму страхового відшкодування у розмірі 61 448, 00 грн, з [PERSON] на його користь відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 8 902, 86 грн, компенсацію завданої моральної - 150 000, 00 грн. В обґрунтування позову вказано, що 16 вересня 2019 року з вини відповідача [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої здоров`ю позивача [PERSON] було завдано тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що вимагало від останнього значних фінансових витрат для відновлення свого здоров`я і реабілітацію для усунення негативних наслідків від аварії, до якої призвели порушення [PERSON] Правил дорожнього руху. Поданий у кримінальному провадженні цивільний позов [PERSON] ухвалою суду від 17 травня 2023 року залишений без розгляду, у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності обвинуваченого [PERSON] і закриттям через це провадження у кримінальному провадженні. Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзивів на позов. II. Процесуальні дії та рішення суду. 02 червня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю, для розгляду справи у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано 07 червня 2023 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 07 червня 2023 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи /а. с. 64/. 08 червня 2023 року ухвалою суду відкрито провадження у справі для розгляду справи у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін у судове засідання /а. с. 66-67/. 03 жовтня 2023 року позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов просить задовольнити у повному обсязі й не заперечує проти постановлення заочного рішення у справі. Позивач у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час, дату і місце слухання справи, враховуючи подану заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, окрім вищевказаних, як заяви з процесуальних питань, як і заяви по суті, не надходили до суду. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися у судове засідання, про причини неявки не повідомили, не подали відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. 16 вересня 2019 року, близько о 20:00 год., [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем «КІА Сееd», (реєстраційний номер [NUMBER] ), рухався по бул. Лесі Українки в м. Києві, зі сторони вул. Немировича-Данченка у напрямку вул. Новогоспітальна, рухаючись у третій смузі при наявних чотирьох смугах, виконував маневр повороту ліворуч на перехресті бул. Л. Українки - вул. Новогоспітальна в м. Києві, завчасно не зайняв відповідне крайнє ліве положення, не виконав вимоги дорожнього знаку рух по смугах, змінюючи напрямок руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, і допустив зіткнення з мотоциклом «Geon Sckambler 250» (реєстраційний номер [NUMBER] ), котрим керував [PERSON] , що рухався в попутному напрямку між третьою і четвертою смугою. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водію мотоцикла «Geon Sckambler 250» (реєстраційний номер [NUMBER] ) [PERSON] заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритої травми правої стопи: косого перелому 2, 3, 4 плюснових кісток зі зміщенням уламків, перелому основи проксимальної фаланги 5 пальця зі зміщенням, садна пальців, які, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 042-2228-2019 від 15 листопада 2019 року, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості /а. с. 22-23/. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «КІА Ceed» (реєстраційний номер [NUMBER] ) на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди, згідно з полісом №А03425399, застрахована в ПрАТ «АСК «Омега» /а. с. 17/. 17 вересня 2019 року за фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019100060003975 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 286 КК України. Повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення вручено [PERSON] 29 листопада 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12019100060003975 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою ст. 286 КК України. До початку судового розгляду потерпілим [PERSON] у вказаному кримінальному провадженні подано цивільний позов до обвинуваченого [PERSON] та юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого - ПрАТ «АСК «Омега». 17 травня 2023 року ухвалою Печерського районного суду міста Києва обвинуваченого [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 286 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження №12019100060003975 - закрито на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України, а цивільний позов [PERSON] до [PERSON] та АСК «Омега» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - залишено без розгляду й роз`яснено цивільному позивачу право звернутися із позовною заявою у порядку цивільного судочинства /а. с. 14, реєстраційний номер судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 110981900/. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Положеннями статті 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до частин першої і другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. З огляду на вказані положення статті 509 Цивільного кодексу України та з урахуванням вимог статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 Цивільного кодексу України, факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди у повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). У відповідності до положень частини шостої статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу, при русі транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 Цивільного кодексу України). Статтею 1187 Цивільного кодексу України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі. Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Згідно зі статтею 999 Цивільного кодексу України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. У статті 5 вказаного Закону визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За приписами ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Відповідно до пп. 2 п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик, у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно з пп. 1, 2 п. 23.1 ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим. Також положеннями ст. 24 вказаного Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Відповідно до положень статті 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - недотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю. Згідно з ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Як встановлено із наданої медичної документації (виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 18229 травматологічного відділення № 1), оперативне втручання було здійснено 24 вересня 2019 року, а видалення металоконструкції з 2-4 плесневих кісток правої стопи 05 жовтня 2021 року (виписка № 565 з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого) /а. с. 24, 35/. Згідно з відомостями трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] 19 жовтня 2020 року був звільнений з посади менеджера зі збуту з ППНЗ «ДАН.АЙТІ», де працював з 02 квітня 2018 року, наступний запис у трудовій книжці зроблений 28 жовтня 2020 року Київським міським центром зайнятості. Відомості про працевлаштування позивача у період з 05 жовтня 2021 року по 11 листопада 2021 року у матеріалах справи відсутні /а. с. 41-42/. Видавалися листки непрацездатності з 16 вересня 2019 року по 20 вересня 2019 року та з 19 вересня 2019 року по 30 вересня 2019 року /а. с. 43, 44/. Також у виписці № 565 з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого) вказано, що видано лист непрацездатності з 05 жовтня 2021 року по 11 жовтня 2021 року, копія якого не додана до позовної заяви /а. с. 35/. Таким чином, вимоги щодо стягнення недотриманої середньої заробітної плати у розмірі 9 144, 00 грн і моральної шкоди у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 2 926, 10 грн не підтверджені належними доказами, тому суд не вбачає підстав для їх задоволення. Відповідно до Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів з питань обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 09 квітня 2019 року, станом на дату дорожньо-транспортної пригоди діяли ліміти страхового відшкодування: за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 130 000, 00 грн на одного потерпілого; за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, у розмірі 260 000, 00 грн на одного потерпілого. Згідно з наданими позивачем медичних довідок про проходження лікування, медичного обслуговування сума витрат, які він поніс внаслідок заподіяння його відповідачем [PERSON] тілесних ушкоджень, небезпечних для здоров`я, становить - 47 622, 90 грн /а. с. 24-37/. У позовній заяві позивач наголошував, що отримані ним травми передбачають досить значний термін реабілітації пошкодженої стопи, задля безболісної подальшої ходи. Такою реабілітацією з моменту спричинення тілесних ушкоджень він займався із залученням лікаря-реабілітолога. Проте, у зв`язку із непередбаченими фінансовими витратами на хірургічне лікування та придбання ліків, що поставило позивача у скрутне фінансове становище з 16 вересня 2019 року, він був змушений шукати дешевші послуги лікаря шляхом неофіційних прийомів без належних доказів оплати таких послуг. З грудня 2019 року по січень 2020 року позивач займався з лікарем-реабілітологом, який винаймав місце у Фітнес клубі «Росичі», офіційну оплату за які він здійснював шляхом оплати разових візитів у фітнес клубі, загальна сума оплачених візитів сягає - 1 755, 00 грн, проте оплата послуг самого заняття із лікарем-реабілітологом здійснювалось не офіційно. Як вбачається з наданих на підтвердження таких оплат чеків, з деяких не вбачаються відомості про те, що грошові кошти були сплачені позивачем, для придбання лікарських засобів та оплати занять з реабілітологом, а саме оплата, згідно з чеком на суму 259, 00 грн, 14, 99 грн та 64, 74 грн, оплати в «Росичі Атлетик» на загальну суму 1 755, 00 грн, тому суд позбавлений можливості прийняти такі чеки як докази понесених витрат й у задоволенні позову у цій частині відмовляє /а. с. 31, 32, 38-40/. Також позивач зазначав, що у зв`язку з травмами, отриманими під час дорожньо-транспортної пригоди, був змушений пересуватися на милицях, що складно реалізувати шляхом проїзду громадським транспортом, тому він вдавався до послуг служби таксі. Отже, вартість витрат які поніс позивач з метою прибуття з домашньої адреси ( [ADDRESS] ) на робоче місце (м. Київ, пр. П. Тичини) та в зворотному напрямку становить: безготівковий розрахунок - 2 548, 93 грн, готівковий розрахунок - 5 305, 00 грн, на підтвердження чого надано виписку по картці [PERSON] від 08 червня 2021 року за період з 01 жовтня 2019 року по 22 грудня 2019 року та роздруківками екрану із його мобільного телефону з приводу виклику служби таксі за адресами м. Київ, вул. Софії Русової - м. Київ, пр. Павла Тичини та у зворотному напрямку. А вартість витрат, які поніс позивач з метою прибуття на заняття ЛФК у фізіотерапевтичному відділені в КНП «Центр спортивної медицини міста Києва», вул. Тарасівська, 6 становить: безготівковий розрахунок - 1 048, 93 грн, на підтвердження чого позивач надав виписку з банківської картки за період з 05 жовтня 2021 року по 11 листопада 2021 року. Загальна сума витрат становить 8 902, 86 грн. Проте, оскільки з роздруківок екрану мобільного телефону не вбачається те, що він належить позивачеві, пасажиром був він, а також точна дата здійснення поїздок, за відсутності вказівки на рік, суд відмовляє у частині стягнення витрат за послуги таксі у розмірі 8 902, 86 грн. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини другою ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Як передбачено частиною третьою ст. 23 Цивільного кодексу України, розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. На сьогодні положеннями Цивільного кодексу України не встановлено ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Як зазначає Верховний Суд у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, при визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Так, позивач обґрунтовує вимогу відшкодування йому завданої моральної шкоди тим, що внаслідок вимушеної операції та затяжного лікування, був позбавлений грошей, які відкладав на побутові потреби та на відпочинок, задля покращення свого рівня життя. Накопичуючи кошти, позивач постійно економив, відмовляв собі у відпочинку, у новому одязі, менше зустрічався зі своїми друзями. Через значні витрати на поновлення стану здоров`я позивач деякий час змушений був позичати гроші у близьких та друзів, що ставило його у дуже незручне становище перед ними, що супроводжувалося відчуттям приниження, морального та психологічного стресу. Отже, у зв`язку із ушкодженням здоров`я позивач переніс фізичний біль та страждання. Протиправними діями [PERSON] моральному здоров`ю позивача спричинено значної шкоди, тому що весь період намагання поновити фізичний стан та налагодження звичного ритму життєдіяльності, життя позивача було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями. Внаслідок протиправних дій [PERSON] позивачем понесені значні моральні втрати, які призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, які він міг би реалізувати, не витрачаючи часу на підготовку заяв, відвідування установ органів державної влади, щоб добитися ефективного захисту його порушених прав. Осягнути у повній мірі моральних страждань, пов`язаних з ушкодженням мого здоров`я, а тим більше оцінити в грошовому виразі надзвичайно важко. Однак, враховуючи перераховані вище фактори, компенсацію за заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 150 000, 00 грн, що є співмірним понесеним фізичним та психологічним стражданням, оскільки наслідки вказаної дорожньо-транспортної пригоди знаходять своє вираження у його морально-психологічному, емоційному та фізичному стані навіть через тривалий проміжок часу. Враховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими судом, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. V. Позовна давність. Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 Цивільного кодексу України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 Цивільного кодексу України)). Відмова від належного особі права припиняє таке право. Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом. Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності. Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи. За приписами пункту 3 частини першої статті 268 Цивільного кодексу України, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію, позовна давність не поширюється. Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 33.1 статті 33 Закону). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена. Відповідно до положень статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 Цивільного кодексу України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками дорожньо-транспортної пригоди. Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону визначає наслідком пропуску потерпілою особою трьохрічного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, законодавством не передбачено у цьому разі припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено Цивільного кодексу України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 Цивільного кодексу України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної у дорожньо-транспортній пригоді особи у позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск трирічного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 Цивільного кодексу України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди у розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону). Відтак, аналізуючи зазначене законодавство у сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого трьохрічного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії)винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Вказана позиція підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права». Позивач [PERSON] здійснив волевиявлення на отримання відшкодування з боку страхової компанії, так як ще у межах трирічного строку у 2019 році до початку судового розгляду у кримінальному провадженні № 12019100060003975 подав цивільний позов з вимогами до обвинуваченого [PERSON] та юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого, - ПрАТ «АСК «Омега». Згідно з частиною другою статті 265 Цивільного кодексу України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. VІ. Розподіл судових витрат. Відповідно до норми частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, відповідно до частини першої, шостої ст. 141 ЦПК України, судовий збір стягується в дохід Держави у розмірі 472, 88 грн (23, 96 % від 1 972, 84 грн) з ПрАТ «АСК «Омега», і у розмірі 1 499, 96 грн (76, 03 % від 1 972, 84 грн) - з [PERSON] . Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial