Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

16.08.2022 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області із позовом звернувся [PERSON] до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними ти визнання права на частину спадкового майна. Свій позов обґрунтовує тим, що у травні 2021 року його мати - [PERSON] , повідомила його про те, що після смерті його батька - [PERSON] , який помер [INFO] , залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок та земельні ділянки. Відповідно, діючи в його інтересах, вона писала заяву про прийняття спадщини, як законний представник від імені неповнолітньої дитини: [PERSON] , яку подавала до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори. Відповідно, звернувшись до державного нотаріуса Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Ружицького О.Д. він дізнався про те, що дійсно після смерті його батька була заведена спадкова справа і він має право на спадкове майно, яке залишилося після смерті батька. Новоград-Волинською державною нотаріальною конторою Житомирської області до майна померлого [PERSON] було заведено дві спадкові справи: № 640/1995 та № 214/1996. Спадкове майно було прийнято в цілому відповідачем - [PERSON] , як спадкоємицею за заповітом. В подальшому, нею було отримано свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.07.1996 року та від 18.07.1997 року. Заявами від 18.06.2021 року №410 та №411 позивач звертався до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] . Згідно постанови про відмову у вчинення нотаріальної дії державного нотаріуса Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області Ружицького О.Д. від 18.06.2021 року за №1031/02-31 вбачається, що крім нього, спадкоємицею за заповітом на все спадкове майно є [PERSON] , яка спадщину прийняла та 18.07.1997 року отримала свідоцтво про право на спадщину в цілому на житловий будинок разом із земельною ділянкою площею 0,4900 га по [ADDRESS] та у зв`язку з чим йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Водночас, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1032/02-31 від 18.06.2021 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про прав на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] на право на земельну частку/пай/ у землі, яка перебувала у колективній власності КСП "Мир" с. Гірки Новоград-Волинського району Житомирської області. Таким чином, враховуючи обставини викладені вище позивач вважає, що був протиправно та всупереч вимогам закону позбавлений свого права на спадкування, що змушує звернутися його до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Демчик Н.О. у судовому засіданні від 17.08.2023 року позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Просили задовольнити позов. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`являлась, надіслала заяву у якій просить справу слухати без її участі. Вимоги позовної заяви не визнала та просила відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши позивача [PERSON] , представника позивача - адвоката Демчик Н.О., дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, дійшов наступного висновку. Встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.05.1985 року позивач народився [INFO] (а.с. 5). Його батьком є [PERSON] , [INFO] , а матір`ю [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10.03.2021 року (а.с. 6). Заповітом від 08.10.1993 року, посвідченим Байда Раїсою Анатоліївною , секретарем Ярунської сільської ради народних депутатів Новоград-Волинського району Житомирської області, зареєстрованим в реєстрі за №52, батько позивача, [PERSON] , заповів все належне йому майно відповідачу - [PERSON] (а.с. 9) Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно: житлові будинки з господарськими будівлями із земельною ділянкою площею 0,4900 га, які розташовані в [ADDRESS] . Раніше, 12.12.1995 року, мати позивача - [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітнього [PERSON] та в якості його законного представника, звернулася до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області із заявою про прийняття обов`язкової частки спадщини після смерті батька - [PERSON] (а.с. 43). Новоград-Волинською державною нотаріальною конторою Житомирської області до майна померлого [PERSON] було заведено дві спадкові справи: №640/1995 та №214/1996 (а.с. 43). Спадкове майно було прийнято в цілому відповідачем, [PERSON] , як спадкоємицею за заповітом. В подальшому відповідачем було отримано свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.07.1996 року та від 18.07.1997 року (а.с. 54-56). 18.06.2021 року позивач звертався до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті батька - [PERSON] . Із постанови про відмову у вчинення нотаріальної дії державного нотаріуса Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області Ружицького О.Д. від 18.06.2021 року за №1031/02-31 вбачається, що окрім позивача, спадкоємицею за заповітом на все спадкове майно є [PERSON] , яка спадщину прийняла та 18.07.1997 року отримала свідоцтво про право на спадщину в цілому на житловий будинок разом із земельною ділянкою площею 0,4900 га за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з чим позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 7). Також, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1032/02-31 від 18.06.2021 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про прав на спадщину за законом після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] на право на земельну частку/пай/ у землі, яка перебувала у колективній власності КСП "Мир" с. Гірки Новоград-Волинського району Житомирської області. Причиною відмови нотаріус вказав відсутність правовстановлюючого документу на земельну частку/пай (а.с. 8). Згідно статті 1 Першого Протоколу від 20 березня 1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до вимог ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Ст. 527 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно із ст. 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п. 109 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року № 18/5, чинної на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Інструкція) свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. При цьому в кожному свідоцтві зазначається все спадкове майно і перелічуються всі спадкоємці та визначається частка спадщини спадкоємця, якому видається свідоцтво про право на спадщину. Якщо свідоцтво про право на спадщину видається державним нотаріусом не на всю спадщину, в тексті його зазначається, яка частка спадщини залишається відкритою. У свою чергу п. 113 Інструкції передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Також, відповідно до п. 125 глави 3 Інструкції в державній нотаріальній конторі ведеться книга обліку спадкових справ (додаток № 4) та алфавітна книга спадкових справ. У книзі обліку спадкових справ реєструються: заяви про прийняття спадщини, про видачу свідоцтв про право на спадщину, про відмову від спадщини, розпорядження державного нотаріуса про сплату видатків за рахунок спадкового майна, претензії кредиторів, а також заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, за якими були вжиті ці заходи. На підставі однієї із перерахованих заяв, зареєстрованої першою, заводиться спадкова справа на ім`я померлого. Нотаріус за даними Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ перевіряє наявність заведеної спадкової справи. У разі підтвердження цього факту нотаріус відмовляє у прийнятті заяви (іншого документа), рекомендуючи заявнику подати її за місцезнаходженням цієї справи, а в разі потреби - вимагає цю справу для подальшого провадження. Всі наступні заяви (додаткові, від інших спадкоємців і кредиторів) також реєструються в книзі обліку спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку. В спадкову справу підшиваються документи, які були витребувані від спадкоємців, підприємств, установ чи організацій, подані іншими крім спадкоємців, громадянами, а також примірник свідоцтва про право на спадщину. Усі заведені спадкові справи та відомості про списання спадкової справи до архіву підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. Вимогами ст. 535 Цивільного кодексу УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). Ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ст. 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України та означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Так, згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 23.09.2020 року в справі № 742/740/17 свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11 (провадження№ 61-12290св18) і від 14 травня 2018 року в справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18). Виходячи з того, що у відповідності до вимог ст. 1241 ЦК України [PERSON] не мала права на спадкування цілої частини спадщини після смерті [PERSON] , відповідно ст. 1301 ЦК України свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.07.1996 року та від 18.07.1997 року слід визнати недійсними. Отже, з врахуванням вимог статті 535 Цивільного кодексу УРСР позивачу, як спадкоємцю за законом, який має право на обов`язкову частку у спадщині належить 2/3 частин спадкового майна після смерті батька [PERSON] . На підставі вищевикладеного слід задовольнити позовні вимоги щодо житлових будинків із господарськими спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] із житловими площами 21,7 кв.м. та 12 кв. м, та земельних ділянок за цією ж адресою, площею 0,49 га та 025 га, які залишилися після смерті [PERSON] . Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання права власності на у порядку спадкування на 2/3 частини права на земельну частку пай, який перебував у колективній власності КСП "Мир" с. Гірки слід відмовити з наступних підстав. Згідно відповіді Новоград-Волинського відділу держгеокадастру від 05.05.2021 року встановлено, що Новоград-Волинською райдержадміністрацією стертифікат на право на земельну частку пай, на земельні ділянки, які перебували у колективній власності КСП "Мир" та КСП "Надія" с. Гірки та с. Ярунь Новоград-Волинського району на ім`я [PERSON] не видавався. За період часу з 1993 року до 01.01.2013 року згідно Книг записів "Про деравну реєстрацію державних актів про право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельними ділянками, договорів оренди землі", державні акти на право власності на земельні ділянки на підставі сертифікатів не зареєстровано (а.с. 12). Отже, оскільки правовстановлюючих документі на право на земельну частку/пай на ім`я батька позивача - [PERSON] взагалі не видавалося то позовні вимоги у цій частині є безпідставними. Щодо судових витрат то позивач просить такі витрати покласти на нього.

Outcome: partial