Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за договором позики від 15.12.2014 року в загальному розмірі 9641,90 грн., з яких: 5070,00 грн. залишок коштів за договором позики від 15.12.2014 року; 2535,00 грн. штраф відповідно до п.6 Договору позики від 15.12.2014 року; 433,38 грн. 3% річних від простроченої суми за період з 01.11.2018 року по 06.09.2021 року; 682,30 грн. пеня, нарахована за період з 06.09.2020 року по 06.09.2021 року; 921,22 грн. інфляційні збитки за період з 01.11.2018 року по 06.09.2021 року. Позов обгрунтовує тим, що 15.12.2014 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 6970,00 грн., зі строком повернення 15.01.2015 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач надав позивачу розписку. Однак, у вказаний в договорі строк відповідач суму боргу не повернув. Вказує, що лише в квітні 2017 року відповідач повернув 700,00 грн., після чого зник, ігноруючи повідомлення позивача про повернення боргу. Зазначає, що в березні 2018 року відповідач повернув борг у сумі 700,00 грн., в жовтні 2018 року 500,00 грн., після чого відповідач перестав виходити на зв`язок. Отже, загальна сума боргу, яка була повернута відповідачем становить 1900,00 грн., а залишок боргу становить 5070,00 грн., у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2021 дана цивільна справа розподілена головуючому судді Скрипник О.Г.. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Скрипник О.Г. від 24.09.2021 року справу № 758/13091/21 прийнято до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача надійшла заява, в якій останній просив розгляд справи проводити за його відсутністю, з зазначенням про підтримання позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, не подав відзиву на позовну заяву і не повідомив про поважні причини неявки в судове засідання, хоча про дату, час і місце судового засідання, з огляду на ст.128 ЦПК України, був повідомлений належним чином. У зв`язку з цим, суд на підставі ст.280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 1049 ч.1 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Для правильного застосування вищевказаних положень законодавства необхідно встановити реальну природу правовідносин між сторонами, факт укладення договору позики із зазначенням істотних умов для такого виду правовідносин, на виконання якого було видано борговий документ, що підтверджує фактичну передачу коштів, а також встановити інші обставини зокрема щодо виконання договору позики позичальником. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, а які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені); Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. 3.ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Даних заяв до суду сторонами не подавалось. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору позики від 15.12.2014 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній отримав від позивача у борг грошові кошти у сумі 6970,00 грн., терміном до 15.01.2015 року. На підтвердження отримання в борг коштів, відповідачем було подано розписку від 15.12.2014 року, яка містяться в матеріалах справи. Як підтверджується договором позики та розпискою, при отриманні позики відповідач зобов`язувався повернути кошти у місячний строк. Як зазначено позивачем у позовній заяві, що за період 2017-2018 року відповідач повернув частину суми боргу на загальну суму 1900,00 грн., а залишок боргу, який становить 5070,00 грн. до даного часу не повернув. Позивачем доведено обставини укладення договору позики, обставини отримання відповідачем коштів, надавши суду договір позики коштів та власноручну розписку від відповідача, в якій ним не заперечується прийняття коштів. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Оскільки відповідач жодних заперечень проти вимог позивача суду не надав, з огляду на подання позивачем до суду боргових документів, суд вважає встановленою обставину неповернення відповідачем 5070,00 грн. за договором позики станом на дату ухвалення рішення у справі. Згідно з висновком ВСУ щодо застосування ст. ст. 625, 1048, 1050 ЦК України, викладеним у постанові № 6-369цс15 від 02 вересня 2015 року, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому ст.4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Згідно рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 року, положення другого речення преамбули Закону України« Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22 листопада 1996 року №543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці). Згідно ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п.6 Договору позики від 15.12.2014 року в разі прострочення повернення Позики Позичальник сплачує Позикодавцю штраф у розмірі 50% від неповерненої суми позики, а також Позикодавець вправі нараховувати пеню в розмірі 1% від невиплаченої суми за кожен день прострочення. Як вбачається з розрахунку позивача стягненню підлягають і 3% річних від простроченої суми, пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання відповідно до п.6. Договорів позики та інфляційні збитки, тобто з відповідача сумарно підлягають до стягнення кошти у сумі 9641,90 грн., з яких: 5070,00 грн. залишок коштів за договором позики від 15.12.2014 року; 2535,00 грн. штраф відповідно до п.6 Договору позики від 15.12.2014 року; 433,38 грн. 3% річних від простроченої суми за період з 01.11.2018 року по 06.09.2021 року; 682,30 грн. пеня, нарахована за період з 06.09.2020 року по 06.09.2021 року; 921,22 грн. інфляційні збитки за період з 01.11.2018 року по 06.09.2021 року. Даний розрахунок відповідачем не оспорено, і з ним погоджується суд. Протягом розгляду цивільної справи відповідач не скористався своїми процесуальними правами та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, з огляду на ст.ст.77-88 ЦПК України, який би містив інформацію щодо предмету доказування, в підтвердження своєчасного виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позики. Враховуючи беззаперечний факт укладення сторонами договорів позики, ненаданням відповідачем відзиву на позов, суд, приходить до переконання про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості в загальній сумі 9641,90 грн. Оскільки відповідачем зобов`язання за договором позики у добровільному порядку виконано не було і позивач був змушений звернутися з позовом до суду, через що ним були понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved