Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

У серпні 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача АТ КБ «Приватбанк» про стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27.12.2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до позивача задоволені в повному обсязі та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором з позивача на користь відповідача стягнуто заборгованість у розмірі 16 369,96 грн. Оскільки розгляд справи відбувся без участі позивача, остання 13.07.2018 року звернулась до суду із заявою про поворот виконання заочного рішення суду від 27.12.2017 року у справі № 295/13051/17. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14.02.2019 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені в повному обсязі та з позивача на користь банку стягнуто заборгованість у розмірі 16 369,96 грн. Крім того, ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 20.03.2019 року у задоволенні заяви позивача про поворот виконання рішення суду від 27.12.2017 року відмовлено. Проте виконавчий лист у справі № 295/13051/17, виданий 07.02.2018 року за заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27.12.2017 року, на підставі якого відкрито виконавче провадження № [NUMBER], визнано таким, що не підлягає виконанню. Кошти із заробітної плати у розмірі 2 785,51 грн. сплачені на виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27.12.2017 року у виконавчому провадженні № [NUMBER] зараховано в рахунок погашення заборгованості за рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14.02.2019 року. У зв`язку з чим, кошти вирахувані із заробітної плати позивача мали бути зараховані як фактично сплачені нею в рахунок погашення боргу та виконавче провадження № [NUMBER] мало бути закрито. 07.05.2019 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 295/13051/17, виданого Богунським районним судом м. Житомира 16.04.2019 року. 13.12.2019 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду. У серпні 2019 року позивачу за роботу на державній посаді виплачено заробітну плату на картковий рахунок, відкритий в АТ КБ «Приватбанк». У свою чергу, АТ КБ «Приватбанк» 11.08.2019 року та 12.08.2019 року списало кошти з її рахунка в сумі 2 182,47 грн. та 1 091,23 грн., в якості автоматичного погашення простроченої заборгованості. Таким чином, позивач вважає, що відповідач безпідставно набув належні їй грошові кошти у розмірі 3 273,70 грн., оскільки жодних боргових зобов`язань вона перед відповідачем не має. Крім того, такі дії відповідача завдали їй чимало душевних страждань, у зв`язку з чим просила у відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на її користь 5 000,00 грн. моральної шкоди. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 12.09.2022 року цивільну справу направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (а.с. 38). Ухвалою суду від 31.01.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами позовного (спрощеного) провадження за викликом сторін, судове засідання призначено на 06.03.2023 року (а.с. 60). 13.04.2023 року від представника відповідача Яндульського Д. В. до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 75-82), відповідно до якого заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір від 19.05.2010 року, відповідно до умов якого на картку був встановлений кредитний ліміт у сумі 15 000,00 грн. У зв`язку із користуванням кредитними коштами та неповерненням їх вчасно за позивачем виникла заборгованість станом на 11.08.2019 року у сумі 64 694,00 грн. Пунктом 1.1.3.1.5 Умов та правил клієнт доручає банку списувати кошти з рахунків клієнта у межах сум, що підлягають сплаті банку за договором у разі настання термінів платежів, а також списувати кошти з рахунку у разі настання термінів платежів за іншими договорами клієнта у розмірах, визначених цими договорами у межах платіжного ліміту рахунку. Таким чином, списання грошових коштів з платіжної картки позивача є договірним списанням коштів в рахунок погашення заборгованості, яка обліковується за позивачем у банку. Ухвалою суду від 17.04.2023 року заяву позивача [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції залишено без розгляду (а.с. 112). Ухвалою суду від 07.06.2023 року у задоволенні заяви позивача [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції відмовлено (а.с. 146). Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. У судовому засіданні представник відповідача Яндульський Д.В. проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника відповідача Яндульського Д.В. та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14.02.2019 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором № б/н від 19.05.2010 року станом на 24.10.2017 року у розмірі 3 122,49 грн. та судовий збір у розмірі 305,12 грн. (а.с. 19-23). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказаними судовим рішеннями встановлено, що 19.05.2010 року відповідачем підписано заяву, яка разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Відповідно до вказаного договору відповідачу надано кредит у розмірі 4300 грн. Зі змісту розрахунку заборгованості за договором №б/н від 19.05.2010 року, станом на 24.10.2017 року заборгованість [PERSON] становить 16369,96 грн., з яких: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом 1452,10 грн., нараховані відсотки 3347,87 грн., заборгованість за пенею 10314,28 грн., заборгованість по судовим штрафам 1255,71 грн. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 20.03.2019 року відмовлено [PERSON] у задоволенні заяви про поворот виконання рішення суду від 27.12.2017 року, визнано виконавчий лист у справі № 295/13051/17 виданий 07.02.2018 року за заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27.12.2017 року, на підставі якого Богунським відділом державної виконавчої служби м. Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області відкрито виконавче провадження ВП № [NUMBER] таким, що не підлягає виконанню. Кошти, відраховані з заробітної плати [PERSON] в сумі 2785,51 грн. сплачені на виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27.12.2017 року у виконавчому провадженні ВП № [NUMBER] зараховано в рахунок погашення заборгованості за рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14.02.2019 року у справі позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с. 24-26). Постановою головного державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби м. Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Васіною С.В. від 17.05.2019 року відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 295/13051/17, виданого 16.04.2019 року Богунським районним судом м. Житомира про стягнення с [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.05.2010 року у розмірі 3 122, 49 грн. та судовий збір у розмірі 305,12 грн. (а.с. 29). Постановою головного державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби м. Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Васіною С.В. від 13.12.2019 року закінчено виконавче провадження № [NUMBER], у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду (а.с. 28). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. На підставі п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень ст. 1054 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позивача є повернення кредиту та сплата відсотків за користування кредитними коштами в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором. Під час судового розгляду справи встановлено, що на підставі підписаної раніше від 19.05.2010 року анкети заяви, 25.01.2011 року між позивачем та відвідачем було укладено договір банківського рахунку на комплексне обслуговування, відповідно до п. 2.3.7 умов якого сторони домовились, що позивач доручає банку списувати кошти з усіх поточних, карткових та інших рахунків клієнта у національній валюті України, відкритих за цим договором, оформлюючи меморіальний ордер у межах сум, які належать до сплати банку за цим договором, згідно з термінами та порядком оплати, передбаченими тарифами банку (здійснювати договірне списання) (а.с. 87-88). 11.09.2018 року позивачем було підписано три анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та окремо підписано та погоджено Умови та правила надання банківських послуг, у зв`язку зі зміною Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 89-106). 12.08.2019 року позивачем додатково було підписано дві анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, у зв`язку зі зміною Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 107-110). Відповідно до п. 1.4, 2.1.1.3.1 заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг та пунктів Умов та Правил надання банківських послуг, сторони також погодили повернення кредиту шляхом договірного списання коштів з усіх рахунків позивача. З наданої позивачем [PERSON] до матеріалів справи виписки по рахунку вбачається, що вона активно користувалась наданими Банком кредитними коштами за допомогою кредитної картки «Універсальна» та станом на 11.08.2019 року сума заборгованості позивача складає 64 694,00 грн. Тобто, кредитування позивача Банком здійснювалося шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок кредитної картки. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1056 ЦК України відповідач мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Крім того, відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, цим правом позивач не скористалась, тобто оцінивши всі фінансові ризики, вона не відмовилась від отримання кредитних коштів та умов їх повернення, які були запропоновані на умовах Банку. Позивач не надала ніяких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона була обмежена у праві вибору умов кредитування та, що передбаченими договором умовами виключається чи обмежується відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або наявні інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася, і що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла би цих умов за наявності у нього можливості брати участь у визначенні умов договору. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Статтею 1074 ЦК України визначено що, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що банк не може списувати грошові кошти з рахунка клієнта без його розпорядження, крім випадків - наявності рішення суду про таке стягнення, встановлення такого права законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Таким чином, добровільно погодившись на повернення кредиту шляхом договірного списання коштів з усіх рахунків позивача, підписаним у формі анкети-заяви, остання схвалила цей правочин, чим породила для себе права і обов`язки встановлені ним. Крім того, належних доказів відсутності заборгованості позивача [PERSON] за договорами, укладеними нею з АТ КБ «Приватбанк» суду не надано. Іншого судом не встановлено. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати отримані Банком від позивача грошові кошти як безпідставно набуті, оскільки кошти були списані з рахунку позивача в рахунок погашення заборгованості, на яке позивач погодилась добровільно шляхом підписання анкет-заяв про отримання нею у Банку кредитних коштів. Суд також звертає увагу суду, що позивач не наводить у своєму позові і норму матеріального права, на підставі якої мають бути стягнути з Банка кошти, списані в рахунок погашення боргу. Наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. У такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 23 березня 2016 р. у справі N 6-2978цс15, а також у постановах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 р. у справі № 3-11гс15, від 25 березня 2015 р. у справі № 3-5гс15, від 22.01.2013 р. № 5006/18/13/2012, від 24.09.2014 р. у справі № 6-122цс14, у постановах Вищого господарського суду України від 2 липня 2012 року у справі № 5006/18/13/2012, від 15.03.2017 р. у справі № 910/10308/15. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи, що позивачем в належний спосіб не доведено перед судом правомірність заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів. Крім того, враховуючи, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача та моральної шкоди у розмірі 5 000,00 є похідними від вимог про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів, то в даному випадку також не підлягають задоволенню. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] з підстав пропуску строку позовної давності, виходячи з такого. Позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку із спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Зважаючи не те, що діями відповідача щодо списання грошових коштів з рахунку позивача в рахунок погашення заборгованості права позивача [PERSON] як споживача фінансових послуг не порушені, підстав для висновку про пропуск останньою встановленого законом строку для звернення до суду за захистом свого права суд не вбачає. Позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав їх необґрунтованості. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed