Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-21 00:00:00

01.11.2022 [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання за [PERSON] право власності на частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . (т.1 а.с.1-3). Позов обґрунтовано тим, що він та відповідач перебували у шлюбі з 25.10.2003 по 07.03.2022 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Київ №1656 від 25.10.2003 року. 07.03.2022 року шлюб розірваний, на підставі рішення Дарницького районного суду м. Київ № 753/9415/21. У період перебування у шлюбі нами була придбана за договором купівлі-продажу мені квартира за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що після розлучення вони з дружиною не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. Позивач стверджує, що оскільки, майно було придбане сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому він має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за позивачем частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 29.12.2022 представник відповідач [PERSON] адвокат Ковальчук Н.О. подала зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя (т.1 а.с.44-59), за змістом якого просить суд: визнати за відповідачем [PERSON] право власності на частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не погоджується з первісним позовом [PERSON] , посилаючись на те, що позивач не дбав та не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї, оскільки ухиляється від участі в утриманні дітей. Зокрема, зазначає, що у липні 2022 вона звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. Вказує, що [PERSON] не з`являвся на судові засідання, а коли з`явився то за надуманими підставами звернувся до суду з клопотанням про відвід судді Осіпенко Л.М., яка слухала цю справу. При цьому [PERSON] знає, що його колишня дружина перебуває з двома їх дітьми у республіці Чехія, де вимушена тяжко працювати щоб утримувати їх малолітню доньку [PERSON] [INFO] , та неповнолітню доньку [PERSON] [INFO] .. Вказує, що [PERSON] продовжує жодним чином не допомагати своїм дітям, а вирішив поділити майно поки діти та колишня дружина перебувають за межами України. Також зазначає, що у 2021 році їх дочці [PERSON] у Київському міському клінічний онкологічний центр була зроблена хірургічна операція з видалення пухлини. Станом на зараз донька [PERSON] потребує постійного лікарського нагляду та відповідного лікування, однак [PERSON] навіть у цьому випадку матеріально не допомагає. Вказує, що [PERSON] як батька не хвилює стан здоров`я його дітей а також те, де будуть проживати його діти та дружина по приїзду до України, адже ця квартира це єдине житло у [PERSON] для неї та її дітей. Як стверджує відповідач, [PERSON] таємно забрав у дружини [PERSON] документи на цю квартиру яку зараз ділить у Бориспільському міськрайонному суді Київської області, а також станом на дату звернення з зустрічним позовом ухиляється від сплати аліментів дітей, які проживають з відповідачем та перебувають на її утриманні. Як вказує відповідач, [PERSON] систематично вчиняв домашнє насильство в зв`язку з чим вона з дітьми вона була змушена переїхати з квартири, та діти не могли відвідувати дане помешкання, де в них залишились їх особиста кімната, чим наносив шкоду психічному здоров`ю дружини та дітям. Крім того, зазначає, що позивач під час спільного проживання неодноразово застосовував силу по відношенню до дружини та дітей, і події 03.11.2021 року та 24.11.2021 року є додатковим підтвердженням домашнього насильства з боку [PERSON] та його небезпечної поведінки щодо сім`ї, яка полягає у психологічному насиллі над дітьми та дружиною, та є підтвердженням факту прямого нанесенням шкоди інтересам сім`ї та фактичним унеможливленням проживання дітей в будинку. Відповідач також вказує, що має мінімальний дохід, якого не дуже вистачає для утримання двох дітей, при цьому несе витрати по сплаті комунальних послуг. Таким чином, на думку позивача, в матеріалах справи наявні обставин, що мають істотне значення, які дають можливість відступити від засади рівності часток подружжя та визнати право власності [PERSON] на 3/4 частини в спільному сумісному майні подружжя. 11.04.2023 до суду надійшов відзив представника позивача адвоката Сацика Р.В. на зустрічний позов (т.1 а.с.119-123). Позивачем заперечуються викладені в зустрічному позові доводи відповідача з приводу ухилення [PERSON] від участі в утриманні дітей. Також зазначено, що твердження відповідача, позивача за зустрічним позовом, з приводу відсутності іншого житла, крім спірної квартири, не відповідає дійсності, оскільки за період зареєстрованого шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , відповідач шляхом приватизації набула у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і присадибна ділянка, на якій згодом побудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що факти домашнього насилля з боку [PERSON] по відношенню до дружини та дітей, викрадення документів на квартиру є надуманими. Зокрема, зазначено, що звернення відповідача [PERSON] були внесені до журналу єдиного обліку заяв та повідомлень, проте підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку ст. 214 КПК України були відсутні. Зазначають, що матеріалів справи долучена копія договору купівлі-продажу спірної квартири, яка завірена адвокатом [PERSON] - [PERSON] , що свідчить про те, що адвокат бачила оригінал вказаного документу та спростовує факт викрадення оригіналу документу. 20.04.2023 надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов (т.1 а.с.158-163), у якій представник відповідача [PERSON] звертає увагу, що відповідач безпідставно не погоджується з тим, що він не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї, та ухиляється від участі в утриманні дітей, оскільки у наданих [PERSON] платіжних дорученнях вказані суми не відповідають сумам присуджених аліментів на дітей в повному обсязі. Також, звертає увагу на необґрунтованість інших заперечень позивача, викладених у відзиві на зустрічний позов. 23.05.2023 представником позивача [PERSON] подано заперечення на відповідь на відзив на зустрічний позов (т.1 а.с.216-218), відповідно до якого позивач не погоджується з усіма твердженнями відповідача. Ухвалою від 23.11.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання (т.1 1 а.с.23-24). 23.03.2023 протокольною ухвалою було прийнято до спільного розгляду зустрічний позов (т.1 а.с.106). 16.06.2023 ухвалою суду було призначено справу до судового розгляду (т.1 а.с.234, 236). Ухвалою від 20.07.2023 було витребувано у приватного нотаріуса Бориспільського міського нотаріального округу Остапенко Євгенії Євгеніївни належним чином завірену копію нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 08.10.2020, реєстровий №1001 (т.1 а.с.8-10). У судовому представник позивача [PERSON] первісний позов підтримала проти зустрічного позову заперечувала, посилаючись на те, що квартира придбана сторонами у шлюбі за спільні кошти. Представник відповідача [PERSON] зустрічний позов підтримала проти задоволення первісного позову заперечувала, посилаючись на обставини, викладені у зустрічному позові, а також зазначивши проте, що квартира придбана за особисті кошти відповідача, а саме: кошти, які були передані відповідачу її сестрою, за належну відповідачу частину кімнати у гуртожитку та частину спадщини квартири, яка знаходиться в м.Луганську. Крім того, зазначила, що відповідач не мав постійного місця роботи, не забезпечував матеріально сім`ю, вчиняв психологічне і фізичне насилля. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.10.2003 по 07.03.2022 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Київ (актовий запис №1656 від 25.10.2003) та рішенням Дарницького районного суду м. Київ від 03 лютого 2022 року (справа №753/9415/21, яким було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу), яке набрало законної сили 07.03.2022 року (т.1 а.с.5, 6-7). Від даного шлюбу у сторін народилось двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (т.1 а.с.63,64). В період шлюбу сторонами на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08 жовтня 2020 року, реєстровий №1002, було набуто нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.8-9). Зі змісту вказаного Договору купівлі-продажу квартири встановлено, що покупцем за договором виступила відповідач [PERSON] . Продаж квартири здійснено за ціною 238000 гривень, які покупець [PERSON] передала продавцю до підписання договору (п.2.3). Згідно з п. 8.3 Договору купівлі-продажу квартири цей договір укладається за згодою чоловіка покупця - [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області 08 жовтня 2020 року та зареєстровано в реєстрі за №1001. Так, за змістом наданої на виконання ухвали суду копії нотаріально посвідченої заяви позивача [PERSON] від 08.10.2020, реєстровий №1001, позивач вказав про те, що дає згоду його дружині [PERSON] купити за ціну та на умовах за своїм розсудом квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зазначивши, що гроші, котрі будуть витрачені на купівлю квартири, згідно із законодавством України визнаються їх спільною сумісною власністю. Також [PERSON] зазначив, що йому відомо, що відповідно до законодавства України, придбана квартира також буде вважатися об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу, зареєстрованого Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім`ї 25 жовтня 2003 року, актовий запис №1656 (т.2 а.с.17). Крім того, за змістом вказаної заяви [PERSON] зазначив, що заявляє про свою згоду на те, щоб умови договору купівлі-продажу квартири визначалися його дружиною самостійно, без додаткового погодження цих питань з ним, та вважає, що будь-які дії, спрямовані на придбання названої квартири, відповідають інтересам їх сім`ї, і укладання відповідного договору купівлі-продажу відповідає їх спільному волевиявленню. Шлюбний договір, договір користування майном, договір про поділ майна ними не укладався. Разом із цим відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту ч. ч. 1, 2, 3 ст.\~61\~Сімейного кодексу\~України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.\~63\~Сімейного кодексу\~України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. За змістом ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70\~Сімейного кодексу\~України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу вимог ч.2, ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З наданих суду доказів також встановлено, що після розірвання шлюбу, 20 липня 2022 року, відповідач у даній справі [PERSON] звернулася до Дарницького міськрайонного суду м.Києва з позовом про стягнення аліментів на утримання дочок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 15 лютого 2023 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі 2833 гривні, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 20 липня 2022 року, і до досягнення дітьми повноліття (т.1 а.с. 126-132). З наданих представником позивача документів встановлено, що, починаючи з 28.06.2022 [PERSON] перераховував щомісячно на рахунок [PERSON] кошти на потреби дітей: 2000 гривень у червні 2022 року, по 1000 гривень в липні-грудні 2022 року, та по 1420 гривень в лютому-березні 2023 року (т.1 а.с.133-143). Постановою старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Микитчик І.В. від 28.03.2023 відкрито виконавче провадження ВП №71406533, за виконавчим листом №753/7576/22, виданим 21.03.2023 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утриманні дітей (т.1 а.с.169-170). З наданих документів, виписки з історії хвороби №05152/21 Київського клінічного онкологічного центру, також встановлено, що у лютому 2021 році дочці сторін [PERSON] була видалена пухлина м`яких тканин правого передпліччя, екскохлеація пухлини правої ліктьової кістки, пластика гідроксилапатитом (т.1 а.с.80). З показів допитаних в судовому засіданні свідків батьків позивача - [PERSON] , [PERSON] встановлено, що їх син [PERSON] з дружиною і дітьми тривалий час проживав з ними в їх квартирі у м.Києві, син постійно десь працював. Коли вирішили купити квартиру в м.Борисполі, вони допомогли синові грошима. З показів свідка [PERSON] від передав синові 8000 доларів, інші кошти позивач та відповідач додавали зі своїх сімейних накопичень. Про сварки в родині сина їм стало відомо, після їх розлучення. Крім того, свідки показали, що після розлучення батьків старша донька [PERSON] переїхала до них, а перед початком повномасштабної військової агресії рф до них переїхав син з молодшою донькою. Свідки також показали, що відповідачка виїхала зі старшою донькою до Чехії, а син з молодшою донькою з ними прожили місяць в окупації в селі в Броварському районі, а пізніше їх друга невістка вивезла Владу до матері в Чехію. Влітку цього року Єва повернулася в Україну на обстеження та для навчання, живе з батьком у м.Борисполі. Свідок [PERSON] показав, що товаришує з позивачем з дитинства, знає відповідачку. Зокрема підтвердив, що після одруження позивач з дружиною і дітьми жили у батьків позивача, потім в будинку в с.Городище, знав, що купили квартиру в м.Борисполі, Підтвердив, що відповідач з дружиною займалися виготовленням та доставкою суші та піци, перед війною розлучилися. Ці обставини підтвердила свідок [PERSON] . Допитані в судовому засіданні свідки подружжя [PERSON] та [PERSON] показали, що є сестрою та чоловіком сестри відповідачки. Свідки, зокрема показали, що з 2019 року відповідачка [PERSON] не жила з чоловіком [PERSON] , вона виїхала з квартири батьків чоловіка та перебралася у квартиру, яку надали свідки, а вони з дітьми жили в гуртожитку, де до цього часу прописана відповідач. Свідки показали, що за домовленістю між сестрами передали відповідачці [PERSON] кошти в сумі 10000 доларів США, оскільки вона відмовилася від своєї частки у спадщині. Суд критично оцінює покази свідків [PERSON] та [PERSON] , які надані зі слів відповідачки [PERSON] , про те, що позивач [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім`ї, вчиняв домашнє насильство, оскільки об`єктивні докази, які б свідчили про існування цих обставин, як станом на 2020 рік, у якому була придбана квартира, так і на момент судового розгляду відсутні. Так, жодних належних і допустимих доказів того, що позивач приховав, чи на власний розсуд розпорядився спільним майном подружжя сторін, суду надано не було. Також суд звертає увагу, що факти вчинення позивачем [PERSON] насильства у сім`ї по відношенню до відповідача [PERSON] та їх спільних дітей, належними і допустимими доказами не підтверджені. Сам лише факт звернення [PERSON] у листопаді 2021 року до Бориспільського районного управління поліції ГУ НП в Київській області з повідомленням про вчинення такого насильства, що вбачається зі змісту висновку, складеного за результатами перевірки такого звернення дільничним офіцером поліції [PERSON] (т.1 а.с.90а), не є таким належним і достатнім доказом. Крім того, твердження відповідачки про те, що позивач не дбав про дітей та їх матеріальне утримання фактично спростовується показами усіх допитаних в судовому засіданні свідків, як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача, які підтверджують, що навіть після розірвання шлюбу та діти періодично проживали з відповідачем. А тому, сам лише факт стягнення аліментів з позивача на користь відповідача на утримання їх дітей, як факт відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів, не може бути єдиною та переконливою підставою для того, щоб відійти від засад рівності часток у праві власності на спільно нажите подружжям майно. Крім того, належних доказів того, що за станом свого здоров`я неповнолітня дочка сторін [PERSON] , 2006 року народження, потребує додаткових витрат на лікування, у тому числі розміру таких витрат, відповідачем за первісним позовом надано не було, як і не надано доказів того, що позивач [PERSON] ухиляється від участі у таких витратах, зокрема, відповідних судових рішень, якими вирішено питання участі батьків у додаткових витратах на лікування дочки. Та обставина, що спірна квартира придбана не за спільні кошти, а за особисті кошти одного з подружжя, сторонами за змістом первісного та зустрічного позову на оспорюється, належними і допустимим доказами не підтверджується. Так, зміст нотаріально посвідченої заяви позивача [PERSON] , на підставі якої відповідач [PERSON] уклала договір купівлі-продажу спірної квартири, свідчить про те, що квартира за договором набувалася за спільні кошти подружжя та у їх спільну власність. Підстав, за яких суд має відійти від засад рівності часток подружжя у праві власності на спірну квартиру, не встановлено. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, а саме: в порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати за кожною зі сторін [PERSON] та [PERSON] право власності по частині квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо відшкодування понесених витрат, судом встановлено щодо при зверненні з позовом до суду позивачем за первісним позовом [PERSON] не було доплачено судовий збір в сумі 71 гривня, а саме: замість визначеного ст.4 Закону України «Про судовий збір» розміру судового збору (1% від ціну позову), що становить 1190 гривень, позивачем сплачено 1119 гривень (т. а.с.4), а тому недоплачена сума судового збору підлягає стягненню з позивача на користь держави. Понесені судові витрати по сплаті судового збору за первісним позовом (1119грн.) та в задоволеній частині за зустрічним позовом (т.1 а.с.51) підлягають взаємозаліку, а тому фактичному відшкодуванню не підлягають. Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд дійшов наступних висновків. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч. ч. 1 - 6 ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Крім того, суд звертає увагу, що в силу вимог ч.1 ст. 134 ЦК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно до вимог ч.ч.2,3 цієї статті, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Встановлено, що ані позивач в позовній заяві (т.1 а.с.1-3), ані відповідач у зустрічному позові (т.1 а.с.44-50) не навели попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, окрім судових витрат, понесених на сплату судового збору. При цьому з наданих суду документів встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом Ковальчук Н.О. 15 грудня 2022 року , про що свідчить виданий адвокатом ордер Серія АІ №1327005 від 28.12.2022 (т.1 а.с.99); позивач [PERSON] уклав Договір про надання правової допомоги №866 з Адвокатським бюро «Романа Сацика» 28 березня 2023 року (т.1 а.с.147-151), який було долучено до Відзиву на зустрічний позов (т.1 а.с.119-123) Встановлено, що відповідачем за первісним позовом не надано доказів понесених витрат на правничу допомогу. Представником позивача [PERSON] у відзиві на зустрічну позовну заяву зазначено про те, що обсяг фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість станом на момент звернення до суду з даним позовом становить 40000,00 грн., докази щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу будуть надані до суду в порядку ст.241 ЦПК України (т.1 а.с.122). Так, в порядку доповнення матеріалів цивільної справи в судовому засіданні 22.09.2023 представником позивача Ткаченко А.П. долучено: квитанцію №3170415 від 21.09.2023 про оплату правової допомоги в сумі 40000 гривень, Додаткову угоду від 07.04.2023 та Акт про надану правову допомогу від 07.04.2023 (т.2 а.с.20-22). За змістом наданих документів замовник [PERSON] та Адвокатське бюро «Романа Сацика» дійшли згоди про те, що грошова винагорода за договором, яка включає в себе, в тому числі , витрати , пов`язані зі збором доказів, підготовкою справи до розгляду, представництво клієнта в суді першої інстанції, оплатою вартості послуг помічника адвоката, складає 40000,00грн., які позивач сплатив Адвокатському об`єднанню. Проте, з наданих суду доказів неможливо встановити обґрунтованість та розумність таких витрат: відсутній розрахунок, а також погоджена сторонами вартість конкретних послуг, що надаються на підставі Договору про надання правової допомоги, що суперечить вищенаведеним вимогам ст.ст.134, 137 ЦПК України. З урахуванням викладеного зазначені позивачем витрати на правову допомогу відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial