Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у провадженні слідчого відділу Металургійного відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області перебували матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №2016040710001410 від 30.05.2016, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України. 29.05.2019 слідчий слідчого відділення Металургійного відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Сірченко Д.С. звернувся до суду з клопотання про застосування стосовно [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначенням суми застави у розмірі 616\~547,34 гривень. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.05.2019 у задоволені клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу - тримання під вартою відмовлено, застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. [PERSON] 07.08.2015 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України. Вироком Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.04.2022 [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 5 ст. 185 КК України та виправдано. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13.09.2022 вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 28.02.2023 Верховний Суд прийняв відмову прокурора від касаційної скарги. Отже, починаючи з 07.08.2015, з дня повідомлення про підозру, та до 13.09.2022 року [PERSON] перебував під слідством та судом 2\~585 днів або 7 років, 0 місяців, 28 днів. Позивач [PERSON] вважає, що перебував під слідством і судом безпідставно, діями органу досудового розслідування, прокуратури йому нанесена значна моральна шкода, оскільки він був підданий психічному впливу, що призвело до погіршення та позбавлення можливості реалізації ним звичок і бажань, погіршення з відносин з колегами, друзями та оточуючими. Враховуючи тривалість досудового розслідування та судового розгляду, перебування незаконно під слідством та судом, арештом, намагання прокуратура запроторити його під варту, безпідставне кримінальне переслідування, йому було завдано моральних втрат, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, звільнення з поліції, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, він був позбавлений тривалий час можливості у повній мірі реалізувати свої звички в бажання, мав запобіжний захід арешт, відносно нього проводились негласні слідчі (розшукові) дії, він був зобов`язаний з`являтися на виклики до слідчого прокуратури і суду у визначені ними дні, вважає, що належним розміром з відшкодування моральної шкоди, що відповідає принципу розумності і справедливості є відшкодування моральної шкоди у розмірі 569\~500 грн. При визначені розміру моральної шкоди він виходить з положень ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходячи із розмірі мінімальної заробітної плати на загальну суму 569\~500 гривень із розрахунку (85 місяців х 6\~700 грн.). Позивач просить суд задовольнити його позовні вимоги та стягнути з Державного бюджету України на свою користь у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, грошові кошти в сумі 569\~500гривень. 14.03.2023 ухвалою судді відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 20.03.2023 представником позивача через систему «Електронний суд» подано до суду додаткові докази на підтвердження обґрунтувань позову, зокрема, копію ухвали Верховного Суду у справі №210/3542/ від 28.02.2023. 27.04.2023 від керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Біжка Сергія надійшла заява про залучення до розгляду справи Дніпропетровської обласної прокуратури в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. 02.05.2023 ухвалою суду закрите підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду, також залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача Дніпропетровську обласну прокуратуру. 29.05.2023 представником Дніпропетровської обласної прокуратури Сергієнко Ларисою подано відзив на позовну заяву, який суд розцінює як пояснення від третьої особи, оскільки Дніпропетровська обласна прокуратура залучена до участі у справі в якості третьої особи, тому позбавлена можливості подавати відзив на позовну заяву. 29.06.2023 представником відповідача Державної казначейської служби України Дерновським Максимом подано відзив на позов. Суд вважає за необхідне при ухваленні рішення у справі залишити відзив без розгляду, оскільки у супереч вимог ст. 178 ч. 7 ЦПК України відзив подано поза межами строку, визначеному в ухвалі про відкриття провадження у справі. Відповідно до поштового повідомлення копію позовної заяви з додатками уповноважена особа Державної казначейської служби України отримала 07.04.2023. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягав, просив його задовольнити та ухвалити рішення на підставі письмових доказів. Представник позивача адвокат Ткаченко О.П. у судовому засіданні підтримав позов і просив задовольнити його у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Від відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання представник не з`явився, будучи повідомленим про час та місце слухання справи належним чином. Представник третьої особи Дніпропетровської обласної\~прокуратури прокурор\~Левченко К.П. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на доводи, викладені у поясненні (відзиві на позов). Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, заперечення представника третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що у провадженні слідчого відділу Металургійного відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області перебували матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №2016040710001410 від 30.05.2016, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України (а.с. 22-31 копія обвинувального акту з реєстром матеріалів досудового розслідування). 15.04.2019 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №2016040710001410 від 30.05.2016, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, яке було виділено з кримінального провадження за №2015040710002497, [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 5 КК України. Як вбачається з Реєстру матеріалів досудового розслідування та інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень 29.05.2019 ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Хлистуненко О.В. у задоволені клопотання старшому слідчому СВ Металургійного відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Сірченку Д.С. про обрання [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовлено, застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Вироком Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.04.2022 [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 5 ст. 185 КК України та виправдано (а.с. 11-13). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13(14).09.2022 апеляційну скаргу прокурора Криворізької південної окружної прокуратури Скороход І.В. - залишено без задоволення; вирок Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.04.2022 щодо [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України залишено без змін (а.с. 14-17). 28.02.2023 Верховний Суд закрив касаційне\~провадження за\~касаційною скаргою\~прокурора на\~вирок Дзержинського\~районного суду\~міста Кривого\~Рогу Дніпропетровської\~області від\~21.04.2022\~й ухвалу\~Дніпровського апеляційного\~суду від\~13(14).09.2022\~щодо [PERSON] ,прийнявши відмову прокурора від касаційної скарги (а.с. 38, 39). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частинами першою ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з пунктом другим частини другої ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Частиною четвертою ст. 1176 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі Закон № 266/94-ВР). У відповідності до ст. 1 Закону №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Частиною другою статті 1 Закону №266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до пункту п`ятого ст. 3 Закону №266/94-ВР громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону №266/94-ВР. Оскільки Закон №266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16\~ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою у визначеному процесуальним законом порядку. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За положеннями ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини 1 статті 4 Закону №266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону №266/94-ВР розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством; відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). Викладене дає підстави для висновку, що у випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Дані висновки суду узгоджуються із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 у справі №6-2203цс15. Разом із тим, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає до відшкодування заявленого позивачем, суд враховує обставини даної справи, характер, обсяг та глибину моральних страждань, яких зазнав позивач, що зумовлені значним періодом перебування під досудовим слідством та судом, впродовж якого [PERSON] повідомили про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та пред`явили обвинувачення, застосували до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. При цьому суд бере до уваги те, що слідчим суддею на досудовому слідстві при обрані запобіжного заходу [PERSON] було відмовлено слідчому у задоволенні клопотання щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання від вартою, та обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який ухвалою суду на судовому слідстві від 16.07.2019 було продовжено до 14.09.2019, та у подальшому не продовжувався. Але суд погоджується з позивачем та його представником, що вказані процесуальні дії призвели позивача до обмеження свободи та позбавлення спілкування із рідними та оточуючими людьми, можливості реалізації своїх життєвих планів, змусило доводити свою невинуватість в зазначених умовах. Наведені обставини у своїх сукупності призвели до значних вимушених змін у життєвих зв`язках позивача, погіршення його стосунків з оточуючими, спричинили появу негативних психоемоційних змін та зумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів для відновлення попереднього стану, а тому, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд приходить до переконання, що розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає до стягнення на користь позивача слід визначити у сумі 247\~700,00 грн., виходячи з того: строк перебування позивача під досудовим та судовим слідством (з 15.04.2019 по 14.09.2022, тобто 41 місяць) помножити на розмір мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» на дату розгляду справи, 6\~700,00 грн. Суд не погоджується з датою початку періоду, який визначив позивач (з 07.08.2015), оскільки відповідно до наданої копії повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення [PERSON] було повідомлено про підозру у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №2015040710000466 від 23.02.2015, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України. Але суд першої інстанції визнав [PERSON] невинуватим та виправдав при розгляді кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №2016040710001410 від 30.05.2016, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України. Отже, надані позивачем докази щодо кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №2015040710000466 від 23.02.2015, не є предметом доказу у даній цивільній справі. На думку суду, зазначений розмір відшкодування повною мірою відповідає обсягу моральних страждань, завданих позивачу внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян та є належною та необхідною компенсацією для відновлення його попереднього морального та психоемоційного стану, налагодження подальших життєвих стосунків, відновлення почуття справедливості та рівня довіри до правоохоронних органів. Зазначені висновки суду узгоджуються із правовими висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №383/596/15, у постановах Верховного Суду від 04.06.2018 у справі №489/2492/17, від 13.06.2018 у справі №464/6863/16, від 21.06.2018 у справі №205/119/17, від 25.07.2018 у справі №607/14493/16-ц, від 19.09.2018 у справі №534/955/17, від 19.12.2018 у справі №214/5262/15-ц. Належні та допустимі докази того, що позивачу було завдано моральної шкоди у розмірі більшому, аніж визначений судом, в матеріалах справи відсутні. Посилання представника третьої особи на те, що протиправності дій органів досудового слідства та прокуратури під час перебування позивача під слідством не доведено, внаслідок чого правових підстав для відшкодування шкоди у [PERSON] не виникло, суд вважає безпідставними, оскільки у відповідності до положень ч. 1 ст. 1176 ЦК України та ч. 2 ст. 1 Закону № 266/94-ВР шкода, завдана фізичній особі внаслідок незаконного пред`явленні їй повідомлення про підозру, незаконного застосування запобіжного заходу відшкодовується державною у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Також, доводи представника третьої особи про відсутність будь-яких доказів спричинення позивачу моральної шкоди, те що позивач ніяким чином не обґрунтував розмір моральної шкоди, суд вважає безпідставними, оскільки повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, проведення в ході кримінального провадження ряду інших процесуальних слідчих дій, зокрема подання слідчим до суду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в результаті чого позивач [PERSON] зазнав психологічного тиску з боку працівників правоохоронних органів та суспільства, так як був позбавлений нормальних життєвих стосунків, спілкування з родиною, можливості працювати, позивач вимушений був доводити свою непричетність до злочину. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Згідно із ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач та його представник, як учасники справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у сумі 247\~700,00 грн. Пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI та статтею 14 Закону №266/94-ВР визначено, що сторони в\~цих справах\~звільняються від\~сплати судових\~витрат.\~Тому судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial