Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.12.2021 між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 3539 (надалі - Договір). За умовами Договору [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 15 434 853, 10 грн., що на день укладання Договору становило еквівалент 566 400,00 дол. США., а [PERSON] зобов`язався повернути кошти [PERSON] в строк до 04.11.2022 року в порядку та на умовах, визначених у договорі. Суму позики у вказаному договорі позикодавець передав позичальнику під час підписання договору позики. Так, під час підписання договору позики позичальником було надано розписку про отримання коштів у позику, якою [PERSON] підтвердив той факт, що 23.12.2021 отримав у позику від [PERSON] на підставі Договору позики суму коштів у розмірі 15 434 853,10 грн, що на день укладання договору позики за офіційним курсом НБУ становив еквівалент 566 400 доларів США. Відповідно до умов договору (п. 1, 2) позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві позику частинаи за графіком, а кінцевою датою повернення коштів визначено 04.11.2022. Повернення позики має відбуватися у порядку, передбаченому договором, тобто у доларах США або в гривні за офіційним курсом НБУ на день фактичного повернення коштів. Разом з тим, відповідачем не було дотримано графіку повернення позики та станом на 04.11.2022 року своє зобов`язання щодо повернення позики не виконано в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] суму позики 566 400,00 дол. США. та три проценти річних в розмірі 6 549,83 дол. США.; зазначити в резолютивній частині про те, що нарахування трьох процентів річних належить здійснювати до моменту виконання рішення, стягнути судовий збір в розмірі 13 420,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.03.2023 матеріали позову передані на розгляд судді Аббасовій Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.03.2023 відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.06.2023 закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті. У судове засіданні представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не з`явився, свого представника не направив, але про дату і час розгляду справи по суті повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзиву або заперечень до суду, одночасно з направленням його учасникам справи, не направив. Разом із тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд, на підставі положень ст. 280 та у відповідності до ст. 281 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 23.12.2021 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 3539 (надалі - Договір). За умовами Договору [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 15 434 853, 10 грн., що на день укладання Договору становило еквівалент 566 400,00 дол. США, а [PERSON] зобов`язався повернути кошти [PERSON] в строк 04.11.2022 року. Відповідно до п. 1.1 Договору, суму позики Позикодавець передав Позичальнику під час підписання цього Договору. Підписання даного Договору Сторонами підтверджує факт отримання суми позики Позичальником. Додатково на підтвердження передання суми позики, Позикодавець може вимагати від Позичальника надання письмової розписки, що буде повернута Позичальнику після повернення ним всієї суми позики. Обумовлена умовами договору розписка про отримання коштів у позику від 23.12.2021 наявна у матеріалах справи. Згідно з п. 2 Договору Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві позику частинами за графіком. Так, починаючи з 04.03.2022 року по 04.10.2022 року Позичальник зобов`язався повертати кожен місяць суму в гривнях, яка еквівалентна 9 600 дол. США, до 04.11.2022 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 489 600 доларів США за курсом НБУ. До 04.11.2022 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 489 600 дол. США за курсом НБУ, визначеним на 09 год. 00 хв. дня виплати цієї частини (п. 2.9. Договору). Разом з тим, відповідачем не було дотримано графіку повернення позики та станом на 04.11.2022 року своє зобов`язання щодо повернення позики не виконано в повному обсязі. Позивач 30.11.2022 року звернувся до відповідача з вимогою, якою вимагав протягом тридцяти днів з дня отримання вимоги повернути заборгованість за Договором, проте жодної відповіді від відповідача не надійшло. Станом на день розгляду вказаної справи вказана сума заборгованості [PERSON] не повернута. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідно до постанови Верховного Суду від 10.08.2022 по справі № 504/369/18, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на досліджені судом докази, які містяться у справі, суд приходить до висновку, що між сторонами у належній формі укладено договір позики від 23.12.2021 року, проте, відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів. Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, Позивач звертається із цим позовом до Відповідача із вимогою про зобов' язания виконати умови Договору позики та повернути суму позики в розмірі 566 400 доларів США. Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку встановлених законом. Отже, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Як вбачається заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому, оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічні висновки Верховного Суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться для прикладу у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно проведеного позивачем розрахунку боргу, який перевірено судом, встановлено, що за порушення відповідачем грошового зобов`язання підлягає стягненню 3 % річних у загальному розмірі 6 549,83 дол. США. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення позивачеві суми позики, суд, перевіривши правильність розрахунків, вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення на його користь з відповідача суми позики в розмірі 566 400,00 дол. США. та три проценти річних в розмірі 6 549,83 дол. США є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Водночас, щодо позовної вимоги про зазначення у резолютивній частині рішення суду про те, що відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України нарахування трьох процентів річних належить здійснювати до моменту виконання рішення, слід зазначити таке. Відповідно до ч.10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Частиною 11 цієї статті визначено, що остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Водночас, при вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 р.) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. З врахуванням викладених норм закону та практики Європейського Суду з прав людини, суд з метою ефективного захисту прав позивача, вважає за можливе зазначити про нарахування трьох процентів річних у період з 07.03.2023 року до моменту виконання рішення з врахуванням вимог законодавства України, що регулюють таке нарахування (ст. 625 ЦК України). Отже, органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання даного рішення, починаючи з 07.03.2023 року і до моменту його виконання, необхідно здійснювати нарахування процентів за такою формулою: (С х 3 х КДП) : 365 : 100 = сума процентів, де: С - сума основного боргу, простроченого [PERSON] ; 3 - розмір процентів; КДП - кількість днів прострочення сплати [PERSON] , і отриману суму стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 13 420,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved