Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

У жовтні 2020 року Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в подальшому із зменшенням позовних вимог. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між ним та Відповідачем було укладено депозитний договір № SAMDN25000725573626 від 11.05.2012 р., на виконання даного договору на рахунок № [NUMBER] було внесено 50 000, 00 дол. США та депозитний договір № SAMDN25000720143675 від 28.09.2011 р., на виконання даного договору на рахунок № [NUMBER] було внесено 10 000, 00 дол. США. З метою отримання належних Позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, 02.10.2020 р, яка була вручена 09.10.2020 року. було направлено заяву про розірвання зазначених вище депозитних договорів та видачу належних Позивачу коштів. Дана заява була отримана Відповідачем 09.10.2020 р. але задоволена небула. Неможливість отримання Позивачем належних йому коштів вимусили Позивача звернутися із позовом до суду з вимогами про стягнення на його з АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти: Суму за договором № SAMDN25000725573626 від 11.05.2012 р на загальну суму відсотків та тіла депозиту в сумі 17 278,90 доларів США, що еквівалентно сумі 205 738,11 грн за курсом НБУ на 20.10.2020 року та заподіяних штрафних санкцій на загальну суму 84023,32 грн: 3% річних 29 249,14 грн. Суму за договором № SAMDN25000720143675 від 28.09.2011 р на загальну суму відсотків 87178,08 грн, тіла депозита у розмірі 50 000 грн, та штрафних санкцій на загальну суму 170 123,17 грн з якої 3% річних 5203,55 грн та інфляційні збитки 12 951,28 грн. Ухвалою судді від 27.10.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 17.12.2020 року відповідачем у спрві було подано письмовий відзив в якому було зазачено, що позовні вимоги не пілягають задоволеню у зв`язку з тим що предметом вказаного позову є договори № SAMDN25000725573626 від 11.05.2012 р та № SAMDN25000720143675 від 28.09.2011 р, однак був виявлений факт переведення боргу за договорами з первісного боржника за забовязанням - ПАТ КБ «Приватбанк» на нового боржника - ТОВ Фінансова компанія «ФІНІЛОН» на підставі Договору про переведення боргу б/н від 17.11.2017 р ( з урахуванням додаткової угоди до Договору від 18.11.2017р) укладеними між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» та електронного Додатку №1 до Договору про переведення боргу від 17.11.2014 р.Тому відповідач вважає що не є належним відповідачем у даній справі та просить відмовити. 16.02.2021 року позивачем було подано письмову відповідь на відзив, якій було зазначено, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та укладання Договору з ТОВ ФК «Фінілон» не можуть вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтами банку. Позивач не надавала згоди позивачу на переведення ПАТ КБ «Приватбанк « на ТОВ ФК «Фінілон» боргу за договором, який є предметом спору у даній справі, також відповідачем не було надіслано на адресу позивача листів, тому твердження відповідача про те що предметом боргу Банкуом було здійснено зі згоди вкладника є хибним. Щодо твердження сторони Відповідача про те що позивачем не додано до матеріалів справи Договорів щодо підтвердження розрахунків. Доводи відповідача про те, що у нього відсутня будь - яка інформація щодо наявності відкритих у філіях на території Автономної Республіки Крим депозитних рахунків та залишків грошових коштів на них у зв`язку з окупацією Автономної Республіки Крим, є безпідставними, оскільки договір укладений із ПАТ КБ «Приватбанк», а тому відповідач як фінансова установа, зобовязяаний був забезпечити облік всієї банківської інформації у тому числі і проведеної філіями (Постанова КЦС ВС від 14.04.2020 №201/4722/16 (61-710св20). Щодо звернення позивача у травні, зумовлено тим , що 03.05.2017 року Банком була надана відповідь, відповідно до якої було повідомлено про неможливість виконання вих., а саме розторгнення договорів та повернення позивачу вкладів. Відповідно до чого договір не вважається розторгненимта продовжує діяти. 02.10.2020 року Позивачем була направлена заява про розторгнення депозитних договорів, яка була вручена 09.10.2020 року. Однак станом на момент подання позовної заяви до суду ані позивач, ані представник позивача відповіді на дану заяву не отримували. 18.02.2021 року ухвалою суду було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ТОВ «ФК «Фінілон». Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що між Позивачем та Відповідачем було укладено депозитний договір № SAMDN25000725573626 від 11.05.2012 р., на виконання даного договору на рахунок № 26355612961962 було внесено 50 000, 00 дол. США та депозитний договір № SAMDN25000720143675 від 28.09.2011 р., на виконання даного договору на рахунок № [NUMBER] було внесено 10 000, 00 дол. США. З метою отримання належних Позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, 02.10.2020 р, яка була вручена 09.10.2020 року. було направлено заяву про розірвання зазначених вище депозитних договорів та видачу належних Позивачу коштів. Дана заява була отримана Відповідачем 09.10.2020 р. але задоволена небула. Неможливість отримання Позивачем належних йому коштів вимусили Позивача звернутися із позовом до суду з вимогами про стягнення на його з АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти: Суму за договором № SAMDN25000725573626 від 11.05.2012 р на загальну суму відсотків та тіла депозиту в сумі 17 278,90 доларів США, що еквівалентно сумі 205 738,11 грн за курсом НБУ на 20.10.2020 року та заподіяних штрафних санкцій на загальну суму 84023,32 грн: 3% річних 29 249,14 грн. Суму за договором № SAMDN25000720143675 від 28.09.2011 р на загальну суму відсотків 87178,08 грн, тіла депозита у розмірі 50 000 грн, та штрафних санкцій на загальну суму 170 123,17 грн з якої 3% річних 5203,55 грн та інфляційні збитки 12 951,28 грн. Згідно з ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 1060 ЦК України, банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Загальний порядок залучення банками України банківських вкладів від юридичних і фізичних осіб на їх вкладні (депозитні) рахунки регулюється Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 №516, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29.12.2003 у за № 1256/8577 . Договором банківського вкладу (депозиту) може бути передбачено внесення грошових коштів або банківських металів на інших умовах їх повернення. Умови цього договору не можуть суперечити законодавству України. (п.1.2. Положення). У пункті 1.6. Положення передбачено, що банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти: у національній валюті, якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок у національній валюті; у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті; за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Враховуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, а також ту обставину, що предметом укладеного між сторонами договору банківського вкладу є сума коштів визначена в іноземній валюті, стягнення коштів повинно відбуватися саме в іноземній валюті. Крім того, Договором передбачено право Вкладника на витребування вкладу, тобто даний депозитний вклад є вкладом на вимогу. Отже, Відповідач зобов`язаний повернути кошти протягом усього строку дії договору в будь-який момент на першу вимогу вкладника. Відповідно до ст.1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу (ст.1061 ЦК України). Згідно з ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходиться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. В ході судового розгляду встановлено, що Банк не виконав належним чином свої зобов`язання за договорами № SAMDN25000725573626 та депозитний договір № SAMDN25000720143675. Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги те, що на момент розгляду справи відповідачем не подано доказів про виконання обов`язку щодо повернення коштів, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми депозитів за укладеними депозитними договорами є обґрунтованими і підлягають задоволенню. При вирішенні питання про нарахування трьох процентів річних за частиною другою статті 625 ЦК України суд керується таким. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також суд враховує, що грошове зобов`язання між сторонами виражене в іноземній валюті - доларах США, тому при розрахунках процентів та інших стягнень за основу береться розрахунок заборгованості в доларах США, що відповідає практиці Великої Палати Верховного Суду та підтверджується таким. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. Однак заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта - єдиний законний платіжний засіб на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема вкладу, не суперечить чинному законодавству. Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18) від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Отже, як вклад, так і нарахування на нього мають здійснюватися в тій валюті, яка була внесена на банківські рахунки фізичними особами, і при розрахунку трьох процентів річних має братися за основу розмір заборгованості, визначений в іноземній валюті. Такий висновок зроблено й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження". Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. Саме таким чином необхідно діяти у випадку примусового виконання грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті, про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Так, три проценти річних розраховуються з урахуванням боргу перед позивачем у розмірі 100000 долара США, : 100 Х 8% річних Х 3310: 365 днів = 7278,90 доларів США. Отже сума нарахованих відсотків за Договором № SAMDN25000720143675 від 28.09.2011 р по 20.10.2020 року становить: 7278,90 доларів США, що разом з тілом депозиту становить 17 278,90 доларів США. Таким чином ПАТ КБ «Приватбанк» заподіяв [PERSON] збитків по депозитному договору№ SAMDN25000720143675 на загальну суму відотків та тіла депозиту в сумі 17 278,09 доларів США, що еквівалентно суммі 205 738,11 грн за курсом НБУ на 20.10.2020 року та заподіяних штрафних санкцій на загальну суму 3% річних 29 249,14 грн. За Договором № SAMDN25000725573626 від 11.05.2012 р по 20.10.2020 року з урахуванням відсотків: 50 000 рн: 100 Х 18,5 % річних Х 3450 днів: 365 днів = 87 178,08 грн. Таким чином ПАТ КБ «Приватбанк» заподіяв [PERSON] збитків на суму тіла депозиту у розмірі 50 000 грн з відсотками по договору № SAMDN25000725573626 3 % річних - 5203,55 грн та інфляційних збитків на суму 12 951,28 грн. Тому, ураховуючи визначений період прострочення та формулу розрахунку процентів відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання підлягають задоволенню. При таких обставинах позов підлягає задоволенню. Згідно статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 5187 грн. в дохід держави, не сплачена позивачем при подачі позову. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved