Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що у грудні 2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики в усній формі про отримання та повернення грошової суми у розмірі 200\~000,00 грн. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, борг не повернув. 14 вересня 2019 року відповідач надав позивачці розписку про повернення отриманих коштів у строк до 30 вересня 2019 року, проте вкотре порушив взяті на себе обов`язки. Рішенням від 16 грудня 2019 року у справі № 369/13017/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року, Києво-Святошинський районний суд Київської області, розглянувши позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги задовольнив. Стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 200\~000,00 грн, три відсотки річних у розмірі 82,19 грн, відсотки за користування коштами 1\~956,16 грн. Позивачка наголошує на тому, що виникла неможливість виконання судового рішення, оскільки у боржника [PERSON] відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, а сам боржник не працевлаштований та не має коштів на банківських рахунках. Позивачка вказує на те, що [PERSON] знав про її вимоги як кредитора, про що свідчить подання останнім відзиву на позовну заяву у справі № 369/13017/19, проте, 03 червня 2020 року уклав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю. В. та зареєстрований в реєстрі за номером 2534. Покупцем квартири став [PERSON] [PERSON] вважає договір купівлі-продажу таким, що укладений на шкоду її майновим інтересам, оскільки спрямований на уникнення [PERSON] обов`язку з виконання рішення суду шляхом штучного створення обставин неплатоспроможності боржника. [PERSON] наголошує, що спірний договір купівлі-продажу укладений після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі № 369/13017/19 про стягнення заборгованості за договором позики, внаслідок чого після укладення оспорюваного договору у боржника відсутнє майно, за рахунок якого кредитор спроможна задовольнити сої вимоги. Позивачка вважає, що відповідач, укладаючи спірний договір на розпорядження належним йому нерухомим майном, зловживав своїм цивільним правом та використав цивільно-правовий інструментарій на шкоду іншій особі. Крім того станом на час подання позовної заяви нерухоме майно обтяжене іпотекою. За таких обставин позивачка просить суд: 1.визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] , засвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Герасимів Ю. В., зареєстрований за номером 2534; 2.скасувати обтяження права на квартиру [ADDRESS] ; 3.скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; 4.зобов`язати приватного нотаріуса Герасимів Ю. В. здійснити реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] . Ухвалою від 03 листопада 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області вжив заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою від 08 листопада 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. У жовтні 2022 року судом отримано пояснення АТ КБ «ПриватБанк» на позовну заяву [PERSON] , в обґрунтування яких третя особа посилається на те, що позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, з огляду на необізнаність відповідача про наявність рішення про стягнення з нього заборгованості станом на час укладення спірного договору, водночас позивачка не надала доказів того, що внутрішня воля сторін оспорюваного договору не відповідала зовнішньому її прояву, тобто не довела фіктивності правочину. Також необґрунтованими третя особа вважає вимоги позивачки про скасування обтяжень спірного нерухомого майна з огляду на те, що до позовної заяви не додано доказів визнання недійсним договору купівлі-продажу. Ухвалою від 27 жовтня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. Третя особа АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явилося, надало заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи учасників справи, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини, притаманні відносинам за договором позики. [PERSON] зобов`язувався повернути [PERSON] грошові кошти у розмірі 200\~000,00 грн до кінця вересня 2019 року. Вищевказаний обов`язок відповідач [PERSON] не виконав, внаслідок чого [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості (справа № 369/13017/19). Рішенням від 27 травня 2020 року у справі № 369/13017/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року, Києво-Святошинський районний суд Київської області задовольнив позовні вимоги [PERSON] та стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 200\~000,00 грн, три відсотки річних у розмірі 82,19 грн, відсотки за користування коштами 1\~956,16 грн. Вищевказані обставини встановлені у рішенні суду від 27 травня 2020 року у справі № 369/13017/19, яке набрало законної сили та в розумінні статті 82 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду цієї справи, а обставини встановлені в ньому, повторному доказуванню не підлягають. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 лютого 2020 року [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] . 03 червня 2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за [PERSON] 03 червня 2020 року відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 жовтня 2021 року. 03 червня 2020 року вищевказана квартира була обтяжена іпотекою відповідно до договору іпотеки, серія та номер 2537, виданого 03 червня 2020 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю. В. Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Бурко А. М. 20 вересня 2020 року прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 63088208 на підставі виконавчого листа № 369/13017/19, виданого Києво-Святошинським районний судом Київської області 09 вересня 2020 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики у розмірі 200\~000,00 грн, три відсотки річних у розмірі 82,19 грн, відсотки за користування коштами 1\~956,16 грн та судового збору у розмірі 2\~020,38 грн. Вказаною постановою приватний виконавець зобов`язав боржника подати декларацію про доходи та майно, а також попередив боржника про відповідальність за неподання декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Листом 26 вересня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Київської області Бурко А. М. повідомив представнику позивачки [PERSON] про те, що боржник [PERSON] на виклик приватного виконавця не з`явився, на все майно та кошти боржника 20 вересня 2020 року накладений арешт, про що внесені відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та до Державного реєстру обтяжень на нерухоме майно. У власності боржника відсутнє рухоме майно та грошові кошти на банківських рахунках. Також приватний виконавець наголосив на тому, що до ухвалення рішення суду у справі № 369/13017/19 боржник продав належну йому квартиру [ADDRESS] , а сума угоди становила 664\~000,00 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, [PERSON] вважає, що її право на задоволення вимог стосовно повернення [PERSON] коштів за договором позики порушене оспорюваним договором, оскільки боржник уклав цей договір з метою уникнення обов`язку з виконання рішення суду. Отже, суду слід надати оцінку обставинам, за яких було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу, перевірити їх на предмет наявності підстав для визнання укладеного правочину недійсним та за умови підтвердження цих обставин вирішити питання щодо застосування реституції. Відповідно до\~статті 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої\~статті 626 ЦК України. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. Зміст договору як угоди домовленості (правочину) двох або більше сторін складає сукупність визначених на їхній розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 626, частина перша\~статті 628 ЦК України) Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя\~статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України). Частиною першою\~статті 627 ЦК України\~установлено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтями\~203,\~215 ЦК України\~передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями\~4,\~10\~та\~203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до\~Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених\~Конституцією України\~та законом, а також моральним засадам суспільства. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Відповідно до статей\~16,\~203,\~215 ЦК України\~для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено. Статтею 216 ЦК України\~передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої\~статті 216 ЦК України. Відповідно до статей\~215\~та\~216 ЦК України\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя\~статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зазначила таке: «…Позов, який пред`являє особа, яка не була учасником правочину про визнання правочину недійсним, повинен бути пред`явлений до всіх учасників такого правочину. Встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме через неналежність відповідача, зокрема через те, що не всі сторони правочину є сторонами справи. Так само суд діє, якщо предметом правочину є майно, яке належить кільком особам на праві спільної власності, залучаючи відповідно до вимог ЦПК України до участі у справі співвідповідачами (належними відповідачами) усіх співвласників…». Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Так позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] , засвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Герасимів Ю. В., зареєстрований за номером 2534, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Позивач, який не був стороною оспорюваного договору, вважає, що його право на задоволення вимог стосовно повернення [PERSON] коштів за договором позики порушене оспорюваним договором, оскільки боржник уклав цей договір з метою уникнення обов`язку з виконання рішення суду. [PERSON] визначено відповідачем за позовом [PERSON] , водночас, [PERSON] іншого учасника оспорюваного правочину, зазначено третьою особою. Матеріали справи не містять заяви про залучення до участі у справі належного відповідача [PERSON] , а суд позбавлений процесуальної можливості з власної ініціативи вирішувати такого роду процесуальні питання. Враховуючи те, що [PERSON] заявлено позовні вимоги не до всіх сторін оспорюваного правочину, то така обставина є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог через неналежність відповідача, зокрема через те, що не всі сторони правочину є сторонами справи, і такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги необґрунтовані та у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, понесені нею судові витрати у справі, які складаються з судового збору покладаються судом на позивача. Відповідно до вимог частини дев`ятої статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. За таких обставин підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2021 року шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] .

Outcome: dismissed