Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

09.06.2023 позивач [PERSON] , через свого представника адвоката Коцюбу Н.Я. звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про припинення права спільної часткової власності [PERSON] на 1/3 частки домоволодіння, яке складається з житлового будинку загальною площею 25,3 кв.м., житловою 18,5 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частки домоволодіння, яке складається з житлового будинку загальною площею 25,3 кв.м., житловою 18,5 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . Позов обґрунтований\~тим,\~що вона\~та відповідач\~є співвласниками\~житлового будинку\~з господарськими\~будівлями і\~спорудами за\~адресою [ADDRESS] \~(2/3\~частки належить\~ [PERSON] \~а 1/3\~частка належить\~ [PERSON] ).\~Відповідач [PERSON] \~давно покинув\~межі України\~та з\~2000\~року мешкає\~у російській\~федерації та\~згідно його\~паспортних даних\~є громадянином\~російської федерації.\~Він жодним\~чином не\~підтримує зв`язок\~з рідними,\~ухиляється від\~будь-якого\~спілкування з\~позивачем та\~повністю втратив\~інтерес до\~держави Україна\~і,\~в тому\~числі,\~до належної\~йому 1/3\~частки домоволодіння,\~що знаходиться\~по [ADDRESS] .\~Вказане домоволодіння,\~що знаходиться\~по [ADDRESS] ,\~належить їм\~на праві\~спільної часткової\~власності,\~а тому\~вони обопільно\~мають дбати\~про житловий\~будинок та\~господарські будівлі,\~який потребує\~постійного догляду,\~та покращувати\~їх стан.\~Проте,\~відповідач жодним\~чином не\~утримує своє\~майно та\~тягар утримання\~своєї частки\~у житловому\~будинку з\~господарськими будівлями\~і спорудами\~по [ADDRESS] \~повністю переклав\~на позивача.З цих підстав, позивач вважає, що право власності відповідача [PERSON] має бути припиненим на 1/3 частину домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS] . Припинення власності на частку у спільному майні, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки він уже давно проживає за межами України і його частка є незначною у спільній частковій власності. Ухвалою судді від 14.06.2023 відкрито провадження у цивільній справі №607/10333/23. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 22.08.2023 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, що відображено в протоколі судового засідання. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Коцюба Н.Я. позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не подавав. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення, оскільки заперечень проти заочного розгляду справи позивач та її представник не висловлювали. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини. Після смерті у 1996 році [PERSON] , відкрилася спадщина, яка складалася із житлового будинку [ADDRESS] , яку за заповітом померлої в рівних частках успадкували її сини - [PERSON] (батько позивача), [PERSON] та [PERSON] . 19 грудня 1997 року Тернопільською районною нотаріальною державною конторою Яценик Івану Ульяновичу та [PERSON] було видано свідоцтва про право на спадщину на 2/3 частини будинку (по 1/3 частині кожному). За [PERSON] право власності на спадкове майно 1/3 частину житлового будинку по [ADDRESS] було визнано відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду у цивільній справі № 2-3457/07. 11 квітня 2011 року Рішенням № 74 сесії Романівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області вирішено передати - [PERSON] (батько позивача), [PERSON] та [PERSON] безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0.25 га, яка розташована в межах населеного пункту в [ADDRESS] за рахунок раніше наданих в користування для будівництва та обслуговування будинку земель та зобов`язано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виготовити Державний акт на право власності на земельну ділянку. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 травня 2013 року у справі №1915/6943 2012 за позовом [PERSON] та [PERSON] до відповідача [PERSON] визнано право власності [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частини кожному земельної ділянки площею 0.25 га тля обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . В подальшому, позивач [PERSON] стала власником на праві спільної часткової власності у розмірі 2/3 часток домоволоління та земельної ділянки, що знаходиться по [ADDRESS] . 1/3 частки домоволодіння та 1/3 частки земельної ділянки [PERSON] успадкувала після смерті свого батька [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. 18.12.2019 року та 10.01.2020 року, а іншу 1/3 частки домоволодіння та земельної ділянки [PERSON] отримала в дар від своєї двоюрідної сестри (дочки [PERSON] ), згідно Договору дарування від 10.01.2023 року виданого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. за реєстровим № 107. Таким чином позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить домоволодіння та земельна ділянка у розмірі 2/3 часток, що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частка в розмірі 1/3 зазначеного домоволодіння залишилась належною [PERSON] , згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого 19 грудня 1997 року Тернопільською районною державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 3828. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно, в розмірі 1/3 домоволодіння по [ADDRESS] відповідачем [PERSON] не була здійснена. Дана обставина встановлена рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 травня 2013 року у справі №1915/6943/2012. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS] , належить сторонам на праві спільної часткової власності, а саме 2/3 частки належить [PERSON] а 1/3 частка належить відповідачу по справі [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що частка відповідача у спірному майні є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, припинення права останнього на частку у майні не завдасть істотної шкоди його інтересам, те, що спільне володіння і користування майном є неможливим, а також те, що відповідний розмір компенсації за таку частку внесений позивачем на депозитний рахунок суду, є наявність усіх правових підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, для припинення права спільної часткової власності [PERSON] на 1/3 частку домоволодіння за адресою по [ADDRESS] та визнання права власності позивача [PERSON] на цю частку у названому майні. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (ч.2 ст. 364 ЦК України). Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права, зокрема право користування. Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постановах від 16.01.2012 р. у справі № 6-81цс11, від 02.07.2014 р. у справі № 6-68цс14, від 23.11.2016 р. у справі № 6-1943цс16). Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23.09.1982 р. в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21.02.1986 р. в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Так,\~позивачка у\~своїй позовній\~заяві,\~як на\~одну з\~підстав,\~визначених ст.\~365\~ЦК України,\~для припинення\~права на\~частку у\~спільному майні,\~зазначає,\~що домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS] , яке належать їй та відповідачу на праві спільної часткової власності, є неподільним, а також, що частка відповідача у спірному майні є незначною і не може бути виділена в натурі. Однак, зазначаючи про те, що річ є неподільною та виділ частки домоволодіння у натурі неможливий, позивачкою на підтвердження даної обставини не надано жодних належних та допустимих доказів. Також, позивачкою не доведено, що відповідачем вчиняються їй перешкоди, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості спільно володіти та користуватися цим нерухомим майном, а отже не підтверджено обставину, визначену п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України. Крім того, суд вважає, що припинення права власності на 1/3 частину спірного будинку, завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки на даний час це є єдиним його житлом, так як доказів протилежного позивачем не надано. Обставина, на яку посилається позивач, як на підставу своїх вимог, а саме те, що відповідач давно покинув межі України та з 2000 року мешкає у російській федерації, не надає суду підстав для припинення за відповідачем права власності на майно. Таким чином суд констатує, що у випадку задоволення позовних вимог [PERSON] відповідачу буде завдана істотна шкода, оскільки жодних доказів наявності у нього іншого житла матеріали справи не містять, а тому останній може бути позбавлений єдиного належного йому житла, що є недопустимим, в розумінні гарантованого Конституцією України права особи на житло. У даній ситуації позивач, на якого відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України покладений обов`язок довести суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, зокрема відсутність істотної шкоди інтересам відповідача за умови припинення його права на частку у спільному майні - не довела таких обставин, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Посилання позивача на те, що розміри частки відповідача є незначними, не може бути достатньою підставою для припинення права власності відповідача на зазначену частку, оскільки суд не погоджується із твердженням позивача про те, що частка розміром 1/3 частини домоволодіння є незначною. Таким чином, підстави для припинення права відповідача на 1/3\~частки домоволодіння,\~яке складається\~з житлового\~будинку загальною\~площею 25,3\~кв.м.,\~житловою 18,5\~кв.м.\~з господарськими\~будівлями і\~спорудами по\~ [ADDRESS] - відсутні. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову згідно п.п.1, 2, 3 ч.1 ст. 365 ЦК України, а саме те, що частка є незначною і не може бути виділена в натурі, неподільність нерухомого майна та неможливість ним спільно володіти і користуватись - не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, а тому відмовляє в його задоволенні. Понесені позивачем судові витрати, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed