Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

1.Стислий виклад\~позиції позивача та заперечень відповідача У грудні 2022 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та заявою про поновлення строку звернення до суду, посилаючись на те, що 01.10.2013 р. він був прийнятий на посаду фельдшера швидкої та невідкладної медичної допомоги Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги по переводу, а 01.06.2015р. переведений на посаду фельдшера з медицини невідкладних станів Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги в КНП ХОР «ЦЕМД та МК». Позивач виконував функції фельдшера на території Великобурлуцької селищної територіальної громади відповідно до графіка роботи, який узгоджувався між роботодавцем та працівником, тоді як на момент звернення до суду не отримав ні наказу про звільнення, ні інших документів, які стали підставою для звільнення. Позивач зазначає, що були відсутні підстави для звільнення за прогул, оскільки у випадку відсутності працівника, безпосередній керівник повинен написати доповідну, після розгляду якої, приймається рішення про подальше розслідування, а потім складається акт про відсутність працівника на роботі. Водночас вважає, що в даному випадку підлягає застосуванню Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», так як станом на 25.04.2022р. Великобурлуцька селищна територіальна громада перебувала в районі проведення воєнних (бойових) дій або в тимчасовій окупації, а до вересня 2022 року працівниками невідкладної допомоги, зокрема і позивачем, надавалася допомога місцевим мешканцям окупованих територій. На початку вересня 2022 р. позивачу було повідомлено, що через посилення обстрілів Великобурлуцької селищної територіальної громади та змінами у законодавстві, трудовий договір, що укладався між сторонами призупинений на час окупації території та неможливістю медичною установою виконувати свої обов`язки, а тому більшість працівників можуть не виконувати покладені на них обов`язки та роз`яснена необхідність очікування подальшого повідомлення про вирішення питання про відновлення трудових відносин. Після 11.09.2022р. територія була деокупована. На початку жовтня 2022 р. позивачу стало відомо, що він звільнений з займаної посади, тоді як при звільненні працівника у зв`язку з прогулом має бути дотримано певну процедуру звільнення, а у даному випадку відсутнє будь-яке оформлення (фіксація) відповідачем факту вчинення ним дисциплінарного порушення норм трудової дисципліни та порядку застосування дисциплінарного стягнення, що передбачено ст.ст. 147,149 КЗпП України. Так, відповідачем йому не було надано у будь-якій формі наказ про застосування дисциплінарного стягнення у формі звільнення для можливості ознайомитись із його змістом, підставами та обґрунтуванням цього, в тому числі під розписку, як того вимагає вищевказана стаття КЗпП України. Позивачем неодноразово вживались заходи для отримання копії наказу про звільнення та документів, що стали його підставою, але у відповідь на адвокатський запит відповідачем повідомлено про неможливість надання відповіді, зокрема на адвокатський запит, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості збирання доказів до подання позову. У зв`язку з наведеним позивач просить: 1)поновити строк звернення до суду; 2)визнати протиправним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» №404-к від 05.09.2022 р. в частині його звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України; 3)поновити його на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги в КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»; 4)стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.09.2022 р. по дату ухвалення рішення у даній справі; 5)стягнути з відповідача на його користь судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи (а.с.1-7). Відзив на позов Відповідач в установлений судом строк, направив відзив на позов в якому просив відмовити у задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що 05.09.2022 р. [PERSON] був звільнений за прогул без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України, що є дисциплінарним стягненням. Зокрема, у період з 24.02.2022 р. по 10.09.2022 р. Великобурлуцька територіальна громада Куп`янського району Харківської області перебувала під тимчасовою окупацією російської федерації, тоді як позивач з 01.09.2022 р., перебуваючи на тимчасово окупованій території, розпочав роботу на підприємстві, так званій швидкій допомозі держави агресора, що свідчить про те, що, погодившись на роботу на підприємстві іншої держави, він фактично відмовився та перестав виконувати функції фельдшера з медицини невідкладних станів Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги в КНП ХОР «ЦЕМД та МК». Причини відмови керівництву не були повідомлені, з`ясувати їх було неможливо через неможливість здійснення дзвінка позивачу на вказаний в особовій справі номер телефону. Після цього, 05.09.2022 р. за наказом було звільнено позивача та направлено пакет документів йому на адресу вказану в особовій справі. 23.09.2022 р. позивач з`являвся до управління КНП ХОР «ЦЕМД та МК» щодо з`ясування формулювання причин його звільнення вказаних у наказі, при цьому його турбувало те, щоб в ньому не було зазначено про колабораційну діяльність. Разом з цим, вказує на те, що за весь період з 24.02.2022 р. і до сьогодні «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» не зупиняло свою роботу, а тому вказані позивачем обставини щодо призупинення трудового договору та необхідність очікування про їх відновлення не відповідає дійсності. При цьому, з ним був проведений остаточний розрахунок, так як за даними відомостей нарахування коштів кошти Пасинку були перераховані на його картковий рахунок 23 090,36 грн. Відповідач не погоджується з твердженнями позивача про те, що він був позбавлений можливості у збиранні доказів до подання позовної заяви, так як його ніхто не позбавляв цього права, а подані адвокатом запити не відповідали вимогам законодавства та викликали сумніви у наявності у нього повноважень. Водночас, отримавши відмову ніхто не позбавляв адвоката права за наявності належно оформлених документів повторно звернутися із запитом. Щодо надання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат відповідач вказує на те, що позивачем попередній розрахунок суми судових витрат не подавався, було лише вказано про розмір витрат на професійну правничу допомогу, що становить 10 000,00 грн. Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу про встановлення гонорару в такому розмірі, а тому вважає, що для стягнення судових втрат підстав немає. Також відповідач вважає, що цей розмір витрат на професійну правничу допомогу є занадто великим і неспівмірним, а тому підлягає зменшенню (а.с.35-39 т.1). Відповідь на відзив Представником позивача подано відповідь на відзив, в якому стверджує, що відсутні документи, на підставі яких готується проект наказу про накладення дисциплінарного стягнення, тим самим відповідач підтверджує незаконність звільнення у зв`язку з порушенням процедури накладення на працівника дисциплінарного стягнення. Щодо стверджування про працю позивача на користь держави-агресора, то представник відповідача просить звернути увагу суду на тому, що позивач не займався колабораційною діяльністю на тимчасово окупованій території, сумлінно виконував обов`язки, покладені на нього, до матеріалів справи не долучено жодної заяви про вчинення такого правопорушення, не зазначено жодного кримінального провадження, яке відкрито на даній підставі. У представника позивача виникають сумніви стосовно акту про здійснення телефонного дзвінка позивачу, оскільки не вказано з якого саме номера він був здійснений, не було вчинено всіх дій щодо отримання від позивача пояснень щодо прогулу в будь-який інший спосіб, так як оператори мобільного зв`язку на тимчасово окупованих територіях не надають своїх послуг. Таким чином, відсутність в матеріалах справи доказів здійснення телефонного дзвінка, повноважень відповідних осіб на його здійснення, вчинення всіх дій для отримання від позивача пояснень ставлять, на думку представника позивача, наданий до суду акт про відсутність позивачки на роботі від 05.09.2022 року під сумнів. Представник позивача стверджує, що на початку вересня 2022 року позивачем надавалася допомога містянам за місцем їх проживання, що свідчить, на думку представника позивача, про дійсні наміри позивачки щодо роботи на підприємстві. Таким чином, позивачем фактично виконувалися трудові обов`язки 05.09.2022 року, а тому відсутні підстави вважати позивача відсутнім на роботі та таким, що підлягає звільненню (а.с.75-77 т.1). 2. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі 27.12.2022р. за ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін та витребувано докази (а.с.28,29 т.1). На підставі ухвали суду від 15.03.2023р. у відповідача витребувані докази (а.с.112 т.1). Згідно ухвали від 23.02.2023р. здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін до розгляду справи з викликом сторін (а.с.81 т1). 3.Позиції учасників судового провадження В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з підстав викладених у позовній заяві, та просив його задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечувала з підстав викладених у відзиві. 4.Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Судом установлено, що 01.10.2013 р. [PERSON] був прийнятий по переводу з КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» до Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги на 1,0 посаду фельдшера швидкої та невідкладної медичної допомоги (диспетчера з приймання викликів і передачі їх виїзним бригадам), що підтверджується витягом з наказу «Про прийом на роботу» №175-к від 01.10.2013 р. та записом у трудовій книжці серії [NUMBER] від 09.03.1984 р.(а.с.18,42 т.1). Як убачається з трудової книжки на ім`я [PERSON] , [INFO] він був переведений на посаду фельдшера з медицини невідкладних станів Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги, а 05.09.2022р. звільнений з займаної посади за прогул (а.с.18 т.1). Згідно рапорту головного фельдшера КНП ХОР «ЦЕМД та МК» від 05.09.2022 р., при перевірці роботи відділень було встановлено, що в період з 01.09.2022 р. по 05.09.2022 р., в тому числі [PERSON] фельдшер з МНС не виходить на роботу у відділення КНП ХОР «ЦЕМД та МК» без поважних причин, а тому просив звільнити вказаного працівника (а.с.60 т.1). Як видно з копії акту від 05.09.2022 р. складеного працівниками відділу кадрів КНП ХОР «ЦЕМД та МК», 05.09.2022 р. у приміщенні відділу кадрів на гучному зв`язку, вони намагалися додзвонитися до [PERSON] з приводу пояснення причин відсутності його на роботі, даний телефон, який останній залишив для зв`язку знаходився поза зоною досяжності (а.с.44 т.1). Згідно витягу з наказу «Про прийом та звільнення» №404-к від 05.09.2022 р. та відповідного запису у трудовій книжці, [PERSON] було звільнено 05.09.2022 р. за прогул без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.19,43,59 т.1). Відповідно до листа інспектора відділу кадрів №300/03 від 05.09.2022 р. адресованого [PERSON] , останнього повідомлено, що він був звільнений з роботи з 05.09.2022 р. у зв`язку з відсутністю на роботі за прогул без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України та роз`яснено йому про необхідність звернутися до відділу кадрів для отримання трудової книжки, яке було направлено йому простим поштовим листом у зв`язку з тим, що на пошті відмовилися прийняти рекомендований лист через те, що адресати перебувають на тимчасово окупованій території, що підтверджується відповідним актом від 05.09.2022 р. (а.с.61-63 т.1). З копії витягу з книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них №2 [PERSON] проставлений підпис у графі №13 «розписка працівника в отриманні трудової книжки» [INFO] (а.с.64,65 т.1). За даними відомості нарахування коштів №72 (остаточний розрахунок при звільненні) за вересень 2022 р. відображено, що 06.09.2022 р. на картковий рахунок співробітника [PERSON] було нараховано 23 090,36 грн (а.с.52,66 т.1). Згідно розрахункових листів за березень-вересень 2022 року з позивачем в ці періоди проведеним повний розрахунок, при цьому, у серпні 2022 заробіток без відрахувань становив 15\~353, 09 грн, а у липні 2022 року 20\~057, 40 грн (а.с.151-152 т.1). З наданого представником позивача розрахунку середнього заробітку вбачається, що ним обрахований заробіток за один робочий день - 804, 78 грн (а.с.231-236, 239-245 т.1). В судовому засіданні за клопотанням відповідача були допитані свідки: [PERSON] - фельдшер з МНС та [PERSON] в.о. старшого фельдшера. Так, свідок [PERSON] показав, що в період з 29.08. по 01.09.2022р. старший фельдшер [PERSON] проводив опитування про можливість працювати в рф на що свідок відповів відмовою, а тому 02.09.2022р. його вже не допустили до роботи. З 02. по 07.09.2022р. працювали лише три чоловіка, зокрема і Пасинок, а в пункті постійного базування ще два чоловіка. Більшість працівників була проти співраці з ворогом, сташно було, що заставлять, але саме до свідка не приходили, тоді як до деяких приїздили та погрожували. Ті хто погодився працювали залишися, а хто ні, пішли у відпустки, оскільки 28-29.08.2022р. відкрилася швидка рф. Після деокупації Пасинок приходив до відділення і просився в колективу, щоб їх взяли назад, але колектив зібрався і вирішив, що їм не місце. Проте, особисто свідок не чув як пропонували позивачу роботу в рф і чи приносив він документи не бачив, оскільки з 02.09.2022р. на роботу не виходив. Не бачив і чи був Пасинок на роботі 05.09.2022р., а про те, що він працював з рф дізнався від інших. Свідок [PERSON] показав, що 30-31.08.2022р. колишній старший фельдшер запрошував по одному працівнику і запитував, чи будуть працювати в рф, тобто в іншій організації, на що він відповів відмовою. 01.09.2022р. він відпрацював на зміні та його повідомили, що якщо не принесе документи, то 02.09.2022р. не допустять до роботи. Йому сказали, що може на роботу не приходити з 02.09.2022р., тобто фактично був звільнений. Хто перейшов йому невідомо, оскільки тоді боялися навіть виходити, хоча їх не чіпали, бо вони працювали на швидкій. Ті хто погодився працювати на ворога, 09.09.2022р. все покинули, а особисто свідок вийшов на роботу 12.09. Після деокупації Пасинок приходив на роботу, але йому повідомили про звільнення, при цьому він не заперечував, що працював на рф. За Пасинка не бачив, чи працював 05.09.2022р., оскільки не був на роботі. Всі працівники швидкої хотіли працювати, але без переходу, тоді як їм не дозволили. 5.Мотиви суду Щодо заяви про поновлення строку звернення до суду Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Як видно з матеріалів справи в Книзі обліку № 2 руху трудових книжок позивач 05.09.2022р. проставив свій підпис про отримання трудової книжки (а.с.64-65 т.1), тоді як згідно Акту від цього ж числа, на пошті відмовилися прийняти рекомендовані листи, який містив лист про звільнення [PERSON] та прохання звернутися по трудову крижку, оскільки він перебуває на тимчасово окуповані території (а.с.61-62 т.1) Як на підставу поновлення цього строку, позивач зазначив, що ним вживалися відповідні заходи, зокрема направлялися адвокатські запити про надання копії наказу про звільнення, але вони надані не були. Так, дійсно представник позивача направляв адвокатські запити 21.10.2022 та 02.11.2022р., але відповідачем було відмовлено у наданні запитуваних документів, зокрема і наказу про звільнення за листами від 31.10. та 11.11.2022р. (а.с.20-25 т.1). Водночас, відповідно до п.1 Прикінцевих положень КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно Постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020р. карантин пов`язаний з (COVID-19), тривав з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р. За таких обставин, суд дійшов висновку, що строк звернення позивача до суду не був пропущений, оскільки п.1 Прикінцевих положень КЗпП є безумовним та не пов`язує необхідність поновлення строку з будь-якими поважними причинами. Щодо доводів позивача про оголошення простою Відповідно до положень ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За змістом ст.22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю. Відповідно до ст. 34 КЗпП України\~простій\~- це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Оплата простою\~врегульована ст. 113 КЗпП України. Так, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу), але\~за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Одним з варіантів документального оформлення зупинення роботи в умовах воєнного стану є оформлення простою. Роботодавець повідомляє працівника про початок простою шляхом видання наказу. Внаслідок оголошення простою може бути зупинена робота всього підприємства, установи, організації, так і окремого структурного підрозділу або окремого працівника. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів про те, що відповідачем оголошувався простій, таких доказів не надано і позивачем, а відтак суд визнає його доводи в цій частині безпідставними. Стосовно доводів позивача про незаконність наказу про звільнення. Статтею 21\~КЗпП України передбачено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 139\~КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно\~і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Пунктом 4 частини першої статті 40\~КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Робочим місцем працівника вважається певна зона, де працівник знаходиться\~\~і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов`язків. Прогулом необхідно вважати відсутність працівника не просто на робочому місці, а на роботі. Відсутність працівника на фіксованому робочому місці за умови, що він виконує трудові функції на території підприємства, не є прогулом. Як видно з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, що позивач в період 01.06.2015р. до 05.09.2022р.. працював на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги, і звільнений з займаної посади за прогул. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад,\~\~поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишенням роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального навчального закладу). Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, не залежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Згідно з пунктом 2 статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року\~№ 3933-XII, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві, який у цій справі не довів дотримання ним вимог КЗпП України при звільненні позивача за пунктом\~ 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Судом установлено, що місцем роботи позивача було Великобурлуцьке відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги, яке знаходиться в смт Великий Бурлук Куп`янського району Харківської області та позивач за наказом № 404-к від 05.09.2022р. на підставі рапорту головного фельдшера [PERSON] був звільнений з посади, оскільки був відсутній на роботі з 01 по 05.09.2022р. Водночас, як видно з Розділу ІІ наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022р. № 309 Великобурлуцька селищна територіальна громада з 24.02.2022р. по 10.09.2022р. знаходилася під тимчасовою окупацією російської федерації, а згідно Розділу І з 10.09.2022р. вона відноситься до територій можливих бойових дій. У своєму відзиві відповідач зазначив, що позивач фактично розпочав трудову діяльність у так званій швидкій допомозі держави-агресора, що свідчить про те, що з цього часу погодившись на роботу на підприємстві іншої держави фактично відмовився та перестав виконувати функції фельдшера з медицини невідкладних станів Великобурлуцького відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги в КНП ХОР «ЦЕМД та МК». Допитані в судовому засіданні, за клопотанням відповідача свідки [PERSON] та [PERSON] , хоча і вказували, що зокрема і Пасинок перейшов працювати на державу агресора, але кожен з них повідомив, що ці відомості їм стали відомі він інших осіб, а не безпосередньо, оскільки колишній старший фельдшер запрошував їх для бесіди по одному. Водночас відповідальність громадян за колабораційну діяльність передбачена ст. 111-1 КК України, досудове розслідування в яких здійснюють слідчі органів безпеки (ч.2 ст. 216 КПК України), а відтак саме до компетенції цих органів відноситься встановлення факту колабораціонізму, проведення досудового розслідування, спрямування обвинувального акту до суду, який у випадку визнання особи винною, може призначити покарання у вигляді позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю. Таким чином, виключно за обвинувальним вироком суду встановлюється факт колабораціонізму. В судовому засіданні сторони повідомили, що їм невідома наявність кримінальних проваджень відносно позивача [PERSON] . Разом з тим, як повідомили свідки відповідача, з 02.09.2022р., осіб, які відмовилися співпрацювати з ворогом, не допустили до роботи, тобто з цієї дати вони об`єктивно не мали змоги бути присутніми у відділенні невідкладної допомоги. Згідно ст. 140 КЗпП трудова дисципліна\~на підприємствах,\~в установах,\~організаціях забезпечується\~створенням необхідних\~організаційних та\~економічних умов\~для нормальної\~високопродуктивної роботи,\~свідомим ставленням\~до праці,\~методами переконання,\~виховання,\~а також\~заохоченням за\~сумлінну працю. У необхідних випадках заходи дисциплінарного впливу застосовуються стосовно окремих несумлінних працівників. За порушення\~трудової дисципліни\~до працівника\~може бути\~застосовано тільки\~один з\~таких заходів\~стягнення: 1)\~догана; 2)\~звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення (ст. 147 КЗпП). Відповідно до приписів ч. 3 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Частиною 1 ст. 148 КЗпП передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Як видно з матеріалів справи письмове пояснення від позивача не відбиралося, а на підтвердження невиконання ним своїх обов`язків було складено лише рапорт головного фельдшера від 05.09.2022 року. Разом з тим, як установлено судом, відповідач зазначаючи, що позивач перейшов на інше місце роботи та працював на ворога, не підтверджено належними та допустимим доказами, зокрема обвинувальним вироком суду. Натомість, загальновідомим є факт, що смт Великий Бурлук, де в той час було чи повинно було знаходитися робоче місце позивача, до 10.09.2022р. перебувало під окупацією. При цьому, допитані за клопотанням самого ж відповідача свідки зазначали, що їх на роботу не пускали, а як зазначив свідок [PERSON] особисто він з`явився на роботу лише 12.09.2022р., тобто через два дні після деокупації. Згідно з положеннями статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача та підтвердження факту порушення ним трудової дисципліни. За таких обставин, даючи оцінку зібраним у справі доказам, суд вважає, що оскільки смт Великий Бурлук, де знаходилося робоче місце позивача, з 24.02.2022р. по 10.09.2022р. перебувало в окупації, а тому відсутність позивача на робочому місці та, як наслідок, звільнення за прогул в період з 01 по 05.09.2022р. не підтверджене належними та допустимими доказами, той факт, що позивач здійснював колабораційну діяльність, що могло бути підставою для його звільнення, не підтверджене відповідним обвинувальним вироком суду або принаймні фактом звернення до правоохоронних органів, а відтак дійшов висновку, що позивач був звільнений з роботи незаконно, а тому наказ про його звільнення підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 235 КЗпПУкраїни\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки підстав для звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40\~КЗпП України не встановлено, а відповідач законність звільнення не довів, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав, відповідно до статті 235 КЗпП України,\~для поновлення\~позивача на\~роботі з\~наступного дня\~після звільнення,\~зокрема з\~06.09.2022\~року,стягнення з цієї дати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахованого відповідно до пункту\~8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно п.\~8\~Розділу 4\~Порядку обчислення\~середньої заробітної\~плати,\~затвердженого Постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~8\~лютого 1995\~року №\~100\~нарахування виплат,\~що обчислюються\~із середньої\~заробітної плати\~за останні\~два місяці\~роботи,\~провадяться шляхом\~множення середньоденного\~(годинного)\~заробітку на\~число робочих\~днів/годин,\~а у\~випадках,\~передбачених чинним\~законодавством,\~календарних днів,\~які мають\~бути оплачені\~за середнім\~заробітком.\~Середньоденна (годинна)\~заробітна плата\~визначається діленням\~заробітної плати\~за фактично\~відпрацьовані протягом\~двох місяців\~робочі (календарні)\~дні на\~число відпрацьованих\~робочих днів\~(годин),\~а у\~випадках,\~передбачених чинним\~законодавством,\~-\~на число\~календарних днів\~за цей\~період.\~ Статтею 1\~Закону України\~«Про організацію\~трудових відносин\~в умовах\~воєнного стану» визначено, що цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Згідно з частиною шостою статті 6\~Закону України\~«Про організацію\~трудових відносин\~в умовах\~воєнного стану» у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1\~КЗпП України та частини другої статті 5 Закону України «Про відпустки». Відповідно до частини третьої статті 67\~КЗпП України у випадку, коли святковий або неробочий день (стаття 73) збігається з вихідним днем, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого. При обчисленні розміру середньої заробітної плати, суд враховує надані відповідачем розрахункові листи з яких убачається, що у липні 2022 року позивачу нарахована заробітна плата з урахуванням податків і зборів 20\~057, 40 грн, а у серпні 2022 року 15\~353, 09 грн, а тому середньоденна заробітна плата буде становити 804, 78 грн (20\~057, 40+15\~353, 09)/44 (кількість робочих днів у липні-серпні 2022 року). Отже, враховуючи те, що позивач повинен бути поновлений на посаді з 06.09.2022р., а тому з даного часу по час ухвалення судового рішення 28.09.2023р. відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 223\~728, 84 грн (804, 78 грн х 278 днів), з яких необхідно утримати обов`язкові податки та збори. Вказані висновки суду ґрунтуються на висновках висловлених у постановах ВС від 10.08.2021 року у справі № 308/12855/19 (провадження № 61-3130св21, від 11.03.2020 року у справі № 459/2618/17 (провадження № 61-47902св18). 6. Мотив рішення щодо розподілу судових витрат Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позов задоволено, а позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову, а тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір, що становить 4 385, 08 грн, що включає дві немайнові вимоги з ціною позову 1 073, 60 грн та одну майнову вимогу з ціною позову 2 237, 88 грн. При подачі позову до суду представник позивача у позовній заяві зазначив, що понесено витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 грн, докази не надав, зробив заяву про їх додаткове подання. 7. Мотив рішення щодо порядку виконання судового рішення Згідно з\~п.п.2,\~4\~ч.1\~ст.\~430\~ЦПК України\~суд допускає\~негайне виконання\~рішень у\~справах про:\~присудження працівникові\~виплати заробітної\~плати,\~але не\~більше ніж\~за один\~місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Отже, з огляду на те, що середній місячний заробіток становить 17\~705, 16 грн (804, 78 грн х 22 дні), а тому саме в межах цієї суми рішення підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved