Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Тернопільської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання права користування квартирою. Позовні вимоги обґрунтував тим, що позивач з дитинства проживає у квартирі [ADDRESS] . Також у вказаній квартирі проживали до смерті батьки позивача та рідний брат [PERSON] , який є батьком відповідача [PERSON] . Інше житло у позивача відсутнє. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.06.2010 у справі № 2-3902/10 визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 14.12.2009, видане ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» на підставі розпорядження органу приватизації № 42305 від 14.12.2009, відповідно до якого квартира за адресою: [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки кожному; виселено [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] ; вселено [PERSON] та [PERSON] у квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказав, що повторно вселився у спірну квартиру у грудні 2010 року за згодою своєї матері [PERSON] , яка була наймачем квартири. Однак [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті [PERSON] вимагає, щоб позивач звільнив спірну квартиру. Позивач в усному порядку звертався до Тернопільської міської ради з клопотанням про вирішення питання його реєстрації у спірній квартирі та укладення договору найму, однак отримав роз`яснення про необхідність вирішення такого питання в судовому порядку. За таких підстав позивач просить визнати за [PERSON] право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 12.09.2022 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову від 12.09.2022. 14.09.2022 позовна заява залишена без руху та позивачеві наданий строк для усунення недоліків позовної заяви. 16.09.2022 представник позивача усунула недоліки позовної заяви. 16.09.2022 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову від 15.09.2022. 20.09.2022 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 18.10.2022, наданий учасникам справи строк для подання заяв по суті справи. 14.10.2022 представник відповідача Тернопільської міської ради подав відзив, в якому відповідач позов не визнав та просив у позові відмовити повністю. Відзив мотивований тим, що позивач не надав ордер на поселення в квартиру за адресою: [ADDRESS] та не надав докази законності користування та проживання за вказаною адресою. Так само відсутні відомості, які б підтверджували наявність письмової згоди усіх наймачів квартири на вселення позивача. Також відсутні докази того, що позивач був пов`язаний спільним побутом з наймачем квартири [PERSON] та вів з нею спільне господарство (т. 1 а.с. 98-99). 18.10.2022 за клопотанням представника позивача підготовче засідання відкладено на 17.11.2022. 02.11.2022 відповідач [PERSON] подала відзив, в якому позов не визнала та просила у позові відмовити повністю. Відзив мотивований тим, що [PERSON] до своєї смерті спільно з [PERSON] та [PERSON] була квартиронаймачем спірної квартири. Відповідач зазначила, що після смерті її чоловіка [PERSON] та [PERSON] вчиняли дії з метою позбавлення відповідачів можливості проживати у спірній квартирі. У 2005 році відповідач з сином переїхали до матері відповідача, залишивши усі особисті речі у спірному житлі та маючи намір повернутись проживати у вказану квартиру. Користуючись моментом, [PERSON] спільно з позивачем зняли відповідачів з реєстрації у спірній квартирі, зареєстрували у ній позивача, приватизували таке майно та змінили замки на вхідних дверях. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.06.2010 у справі № 2-3902/10 визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 14.12.2009, видане ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» на підставі розпорядження органу приватизації № 42305 від 14.12.2009, відповідно до якого квартира за адресою: [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки кожному; виселено [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] ; вселено [PERSON] та [PERSON] у квартиру за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] та [PERSON] в користуванні квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак ні [PERSON] , ні позивач не мали наміру виконувати рішення суду. Після завершення виконавчого провадження у зв`язку з нібито добровільним виконанням позивачем судового рішення останній одразу ж змінив замки на вхідних дверях, тим самим позбавивши відповідачів можливості користуватися спірним майном (т. 1 а.с. 115-118). 17.11.2022 представник позивача адвокат Островська О.Н. подала відповідь на відзив, у якій заперечувала щодо доводів відповідача [PERSON] , викладених у відзиві, з підстав їх безпідставності та необґрунтованості. Представник позивача зазначила, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.06.2010 у справі № 2-3902/10, яким, зокрема, виселено позивача зі спірної квартири, виконано [PERSON] добровільно. Повторне вселення в квартиру мало місце лише 04.02.2011 за згодою наймача [PERSON] . При цьому відповідачі лише зареєстровані у спірній квартирі, однак не були членами сім`ї основного наймача [PERSON] , ніколи не вели з нею спільного господарства та не проживали у спірній квартирі з 2010 року. Крім цього, у власності [PERSON] наявне інше нерухоме майно, в той час як спірна квартира є єдиним житлом позивача (т. 1 а.с. 151-154). 17.11.2022 підготовче засідання відкладено на 20.12.2022. 24.11.2022 засобами поштового зв`язку до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшли заперечення відповідача [PERSON] , у яких відповідач позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач зауважила, що під час прийняття судом рішення про її вселення до спірної квартири було враховано, що у її власності наявне інше нерухоме майно. Натомість син відповідача [PERSON] іншого житла не має, а [PERSON] та позивач впродовж тривалого часу вчиняли дії з метою перешкоджання [PERSON] користуватись спірним майном. Відповідач зауважила, що позивач неодноразово та безпідставно звертався до суду з аналогічними вимогами, що свідчить про те, що позивач намагається здійснити будь-які дії з метою позбавити відповідачів можливості проживати у спірній квартирі (т. 1 а.с. 188-189). 20.12.2022 за клопотанням представника позивача підготовче засідання відкладено на 08.02.2023. 28.12.2022 представник відповідача [PERSON] адвокат Лисенко О.В. подала відзив, в якому відповідач позов не визнав та просив у позові відмовити повністю. Представник відповідача зазначила, що квартиронаймачем спірного житла до моменту своєї смерті була матір позивача - [PERSON] . Станом на сьогоднішній день квартиронаймачами залишились лише відповідачі, відносно яких Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 14.06.2014 у справі № 2-3902/10 прийнято рішення про їх вселення у спірне житло, в той час як позивач був виселений з вказаного житла. Доводи позивача про те, що відповідачі надали йому дозвіл на проживання у спірній квартирі, не відповідають дійсності. Відповідачі навіть не були обізнані про вселення позивача у спірну квартиру. Той факт, що позивач спільно проживав у квартирі разом з наймачем [PERSON] , не свідчить про дотримання ним передбачених законом правил про вселення в спірну квартиру та про набуття ним права користування даною квартирою (т. 1 а.с. 199-202). 02.01.2023 представник позивача [PERSON] подала відповідь на відзив відповідача [PERSON] , у якій заперечувала щодо доводів відповідача, викладених у відзиві. Представник позивача зазначила про відсутність доказів того, що відповідачі є квартиронаймачами спірного житла. Зазначила, що відповідач [PERSON] впродовж тривалого часу проживає за межами України, а відповідач [PERSON] забезпечена іншим житлом (т. 1 а.с. 204-206). 08.02.2023 усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 14.03.2023. 14.03.2023 за клопотанням представника позивача судове засідання відкладено на 22.03.2023. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2023 головуючою суддею для розгляду цієї справи визначено суддю Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Кунець Н.Р. 21.03.2023 прийнято до свого провадження вказану цивільну справу та призначено судове засідання на 19.04.2023. 19.04.2023 за клопотанням представника відповідача [PERSON] судове засідання відкладено на 17.05.2023. 17.05.2023 прийнято самовідвід головуючої судді Кунець Н.Р. та передано справу для повторного визначення головуючого судді. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2023 головуючою суддею для розгляду цієї справи визначено суддю Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Марциновську І.В. 22.05.2023 прийнято до свого провадження вказану цивільну справу, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено судове засідання на 20.06.2023. 20.06.2023 оголошено перерву у судовому засіданні до 14.08.2023 у зв`язку з тривалістю розгляду справи. 14.08.2023 за клопотанням представника позивача судове засідання відкладено на 18.09.2023. 18.09.2023 за клопотанням представника позивача у судовому засіданні оголошено перерву до 06.10.2023. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Островська О.Н. позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та відповідях на відзиви, та просили позов задовольнити повністю. Позивач пояснив, що з дитинства проживав у спірній квартирі, однак у 1987 році виїхав на навчання до м. Феодосія Автономної Республіки Крим, повернувся до м. Тернополя у 2001 році і продовжив проживати у спірній квартирі. Вказав, що спірна квартира є його єдиним житлом у якому він проживає з дозволу квартиронаймача, а саме його матері [PERSON] . Зазначив, що дійсно було наявне судове рішення про його виселення зі спірної квартири, однак він з неї не виселявся, а просто на момент приходу державного виконавця тимчасово забрав речі та був відсутній за місцем проживання. Представник позивача зазначила, що спірна квартира є єдиним житлом позивача. При цьому відповідач [PERSON] має у власності інше нерухоме майно, у якому має можливість проживати, а відповідач [PERSON] не потребує власного житла, оскільки впродовж тривалого часу проживає за кордоном. Вважає, що матір позивача [PERSON] була єдиним квартиронаймачем на момент своєї смерті, а тому отримання позивачем її дозволу на проживання у спірній квартирі та ведення з нею спільного побуту свідчить про те, що [PERSON] в передбаченому законом порядку отримав право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Дяків О.Я. позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві та запереченні, та просила у позові відмовити повністю. Вказала, що зі змісту рішення Тернопільського міського суду від 07.06.1995 у справі № 2-1041/95 вбачається, що при вирішенні питання про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житлом, останній не заперечував, що не проживає у спірній квартирі з літа 1988 року, та визнав позовні вимоги, оскільки виїхав на постійне місце проживання до м. Феодосія. Також вказала, що позивач фактично не виконав рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.06.2010 у справі № 2-3902/10, яким його виселено зі спірної квартири. Вважає, що [PERSON] та [PERSON] є квартиронаймачами спірного житла, що встановлено вказаним вище рішенням. Вказала, що з 04.02.2014 відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі, оскільки позивач фактично чинить їй перешкоди у користуванні таким майном. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Лисенко О.В. позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві, та просила у позові відмовити повністю. Вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є наймачами квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.06.2010 у справі № 2-3902/10 постановлено вселити їх до спірного нерухомого майна. Вказала, що у [PERSON] також відсутнє інше нерухоме майно. У судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, однак приймають участь у судовому процесі через своїх представників. У судове засідання представник відповідача Тернопільської міської ради, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивача у будинку [ADDRESS] . Свідок показала, що у 1997 році купила квартиру у даному будинку, а позивач вселився у спірну квартиру пізніше. Позивач спільно зі своєю матір`ю впродовж тривалого часу проживав у даній квартирі та вів спільне господарство, зокрема, купував продукти харчування. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає у будинку, сусідньому з будинком [ADDRESS] . Свідок показала, що знає позивача з його дитинства. Зазначила, що позивач впродовж всього свого життя проживає у спірній квартирі, за винятком 5-7 років, коли позивач навчався у м. Феодосія. Матір позивача повідомляла свідку, що позивач був виселений зі спірної квартири, однак повторно вселився за декілька днів після виселення. Свідок вказала, що відповідач [PERSON] з 2015 року перебуває за кордоном, а відповідач [PERSON] не проживала у спірній квартирі взагалі. Не заперечувала, що у період, коли позивач та його мати проживали у м. Феодосія, у спірній квартирі жив [PERSON] , який є чоловіком відповідача [PERSON] та батьком відповідача [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити з таких підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 47\~Конституції України\~передбачено,\~що кожен\~має право\~на житло.\~Держава створює\~умови,\~за яких\~кожний громадянин\~матиме змогу\~побудувати житло,\~придбати його\~у власність\~або взяти\~в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР). Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно (ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Указане узгоджується з правовими позиціями, які викладені у постановах Верховного Суду України від 11.07.2012 у справі № 6-60цс12 та Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 182/8114/15-ц. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд встановив, що рішенням Тернопільського міського суду від 07.06.1995 у справі № 2-1041/95 [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 134). Рішенням Тернопільського міського суду від 07.12.2001 у справі № 2-5794/2001 р. відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , КП ЖЕК № 5, ТМВ УМВСУ в Тернопільській області про визнання права на житло та прописку за адресою: [ADDRESS] , а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про виселення задоволено та виселено [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 135). Також рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.09.2010 у справі № 2-3902/10 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, відмовлено. Позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації, Тернопільського міського відділу УМВСУ в Тернопільській області про визнання недійсним рішення сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Тернопільського міського відділу УМВСУ в Тернопільській області, визнання недійсними свідоцтв про право власності на квартиру, виданих у зв`язку з приватизацією, вселення, виселення та усунення перешкод у користуванні квартирою задоволено (т. 1 а.с. 71-75). Так, вказаним вище рішенням ухвалено: визнати недійсним рішення сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Тернопільського міського відділу УМВСУ в Тернопільській області про зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 14.12.2009, видане ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» на підставі розпорядження органу приватизації № 42305 від 14.12.2009, відповідно до якого квартира за адресою: [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки кожному; виселити [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] ; вселити [PERSON] та [PERSON] у квартиру за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] та [PERSON] в користуванні квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . При цьому зі змісту вказаного вище рішення також вбачається, що суд встановив, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є наймачами квартири за адресою: [ADDRESS] . Суд також дійшов висновку, що місцем постійного проживання [PERSON] та [PERSON] є саме спірна квартира, а їх тимчасова відсутність за місцем постійного проживання зумовлена наявністю поважних причин. Відтак останні не втратили право на проживання у даній квартирі. Також зі змісту вказаного вище рішення вбачається, що [PERSON] та [PERSON] не давали згоди на вселення [PERSON] у спірну квартиру та не давали згоди на її приватизацію. Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 28.09.2010 указане рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.09.2010 залишено без змін (т. 1 а.с. 130-131). Відтак станом на 14.09.2010 [PERSON] був визнаний таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , а також останнього було зобов`язано виселитись із вказаного нерухомого майна у зв`язку з недотриманням визначеного законом порядку при його вселенні. Указані обставини не підлягають доказуванню на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України, оскільки встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили. Крім цього, суд встановив, що [PERSON] виконав рішення Тернопільського міськрайонного\~суду Тернопільської\~області від\~14.09.2010\~у справі\~№ 2-3902/10\~в частині\~виселення з квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом державного виконавця від 03.02.2011 (т. 1 а.с. 136). Так, виходом державного виконавця за місцем виконання рішення за адресою: [ADDRESS] встановлено, що боржник [PERSON] за місцем виконання виконавчих дій був відсутній. Зі слів [PERSON] , боржник виселився з квартири добровільно та його речі в квартирі відсутні (т. 1 а.с. 136). Аналогічні відомості\~зазначені у відповіді Першого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції № 19/29087-06 від 23.08.2013. Також вказано, що виконавчі провадження про виселення [PERSON] та вселення [PERSON] і [PERSON] закінчені на підставі п. 8 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виселення), про що винесені відповідні постанови державного виконавця (т. 1 а.с. 138). Суд відхиляє доводи відповідачів щодо невиконання [PERSON] судового рішення про виселення, оскільки за наявності таких обставин виконавче провадження не могло бути закінчене на підставі п. 8 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виселення). Докази того, що відповідачі оскаржували постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, та така постанова була скасована суду не надані. Разом з тим після виконання судового рішення про виселення, маючи намір на повторне вселення у спірну квартиру, позивач зобов`язаний був згідно з ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР отримати письмову згоду усіх наймачів чи членів їх сім`ї на таке вселення. Однак докази того, що [PERSON] та [PERSON] надавали письмову згоду на вселення позивача до квартири за адресою: [ADDRESS] , суду не надані. При цьому подальше спільне проживання позивача разом з одним із наймачів, а саме з [PERSON] , та ведення з нею спільного побуту не спростовує факту незаконного вселення позивача до спірної квартири та не наділяє позивача правом користування даним житлом за умови відсутності згоди усіх наймачів на таке вселення. Також суд встановив, що [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 13). Відтак станом на даний час єдиними правомірними наймачами спірної квартири залишаються відповідачі, які навіть за умови непроживання у даному житлі несуть тягар його утримання, що підтверджується квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг (т. 1 а.с. 144-149). Докази того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] визнані такими, що втратили право користування спірним нерухомим майном, суду не надані. При цьому факт здійснення часткової оплати комунальних послуг і самим позивачем, а також виклик позивачем « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] , підтверджують лише обставини проживання позивача за даною адресою, однак не підтверджують правомірності цього проживання та вселення до спірної квартири з дотриманням визначених законом вимог. Суд також відхиляє доводи позивача про те, що у власності відповідача [PERSON] є інше нерухоме майно, оскільки наявність таких обставин не спростовує того факту, що остання є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Більше того відносини щодо наявності чи відсутності права бути наймачем житла є відносинами, які виникають безпосередньо між власником нерухомого майна та самим наймачем. Відтак за відсутності заперечень з боку власника майна відсутні підстави вважати, що [PERSON] втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] з підстав набуття у власність іншого нерухомого майна. Так само суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у спірній квартирі, а тому не можуть вважатись її наймачами, оскільки, як встановив суд, саме позивач фактично створює перешкоди відповідачам у користуванні житлом шляхом зміни замку на вхідних дверях, викидання належних відповідачам речей з квартири тощо. Доводи позивача в тій частині, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, суд також не вважає настільки вагомими, щоб спростувати факт неправомірного проживання позивача у даній квартирі. При цьому суд зауважує, що в контексті судової практики Європейського суду з прав людини на державу покладаються позитивні зобов`язання в частині забезпечення реалізації права особи на житло. Разом з тим певні обов`язки для забезпечення цього права покладаються і на саму особу. Так, у судовому засіданні учасники справи визнавали та не заперечували, що позивачеві на праві власності належало житло у м. Феодосія, яке у подальшому було відчужене позивачем. При цьому, усвідомлюючи відсутність належного місця проживання, позивач заходи для забезпечення свого права на житло не вжив та інше житло не придбав. Натомість позивач вчиняв неодноразові дії з метою протиправного вселення до спірного житла, не маючи на це жодних прав, що знову ж таки встановлювалось судовими рішеннями. Більше того, вважаючи себе соціально незахищеним з причин відсутності житла для проживання, позивач не надав суду докази того, що у передбаченому законом порядку звертався до державних органів чи органів місцевого самоврядування для отримання житла безоплатно або за доступну для себе плату відповідно до закону. Відтак суд вважає, що позивач не довів належними та достатніми доказами, що позивач дотримався вимог закону під час вселення до квартири за адресою: [ADDRESS] та шляхом отримання згоди відповідачів [PERSON] та [PERSON] набув право на користування даним житлом та проживання у ньому. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 1984,80 грн, що підтверджується квитанціями ПН 215600426655 (платіж 1038925908) від 09.09.2022 (т. 1 а.с. 1), ПН 215600426655 (платіж 1038925948) від 09.09.2022 (т. 1 а.с. 40) та ПН 215600426655 (платіж 1039275827) від 15.09.2022 (т. 1 а.с. 51). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed