Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та просить визнати за нею право власності на будинковолодіння з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . Позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що її батьками є [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після смерті батька відкрилася спадщина на належне йому майно, до складу якого входить право на майновий пай, право на земельну частку (пай) та будинковолодіння [ADDRESS] . Постійно проживаючи зі спадкодавцем та бажаючи реалізувати своє право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , позивачка звернулася до державного нотаріуса Городенківської районної державної нотаріальної контори, де 18 квітня 2006 року заведена спадкова справа № 256. Вивчивши представлені нею документи, нотаріусом на частину спадкового майна видано відповідні правовстановлюючі документи, а саме: 18.04.2006 свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 629, на право на майновий пай; 04.12.2007 свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 3114, на право на земельну частку (пай) розміром 28.4 умовних кадастрових га. Щодо видачі правовстановлюючого документу на житловий будинок [ADDRESS] нотаріус 17 січня 2023 р. прийняла рішення про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Причиною такої відмови стала реєстрація спадкового господарства, як колгоспний двір, головою якого був померлий, оскільки нотаріус позбавлена можливості визначити частки членів колишнього колгоспного двору. Спадкове будинковолодіння, побудоване на земельній ділянці площею 0,13 га, складається із житлового будинку 1963 року спорудження, із житлового будинку 1991 року спорудження та погосподарських споруд. На вказане господарство 17.06.1988 видано свідоцтво на право власності на жилий будинок. З часу народження й по даний час позивачка постійно проживає за вказаною адресою, добросовісно та безперервно володіє і відкрито користується даним нерухомим майном, обробляє землю та сплачує земельний податок, доглядає за господарством та утримує його в належному стані, неодноразово проводила як поточний, так і капітальний ремонти. Тобто, фактично вступила в управління спадковим майном, однак не може належним чином реалізувати своє право на спадщину за законом через обставини, вказані в постанові нотаріуса. Станом на 15 квітня 1991 року у спадковому господарстві проживали та були зареєстрованими: [PERSON] , 1928 р.н., який помер [INFO] , [PERSON] , 1929 р.н., позивачка, [PERSON] , 1964 р.н., який помер [INFO] , [PERSON] , 1988 р.н. Ухвалою суду від 13.03.2023 відкрито провадження у даній справі, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Відповідачка [PERSON] , скориставшись правом, передбаченим ч.1 ст.193 ЦПК України, 02.03.2023 подала до суду зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] та просить визнати за нею право власності на 2/5 частини будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Зустрічний позов мотивований тим, що станом на 15 квітня 1991 року в господарстві по [ADDRESS] проживали та були зареєстрованими: [PERSON] , 1928 р.н., який помер [INFO] ; [PERSON] , 1929 р.н.; [PERSON] , 1969 р.н.; [PERSON] , 1964 р.н., який помер [INFO] ; позивачка за зустрічним позовом [PERSON] . Виходячи з вимог закону, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] належав п`ятьом членам колгоспного двору по 1/5 частині кожному. Реалізуючи своє право на спадщину за законом після смерті тата [PERSON] , 1964 р.н., який помер [INFO] , позивачка за зустрічним позовом вчасно звернулася із відповідною заявою до державного нотаріуса Городенківської ДНК. 17 січня 2023 р. нотаріус видала на її ім`я постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок у [ADDRESS] , оскільки позбавлена можливості визначити частки членів колишнього колгоспного двору. Позивачка за зустрічним позовом претендує на належну їй, як члену колгоспного двору, 1/5 частину та на 1/5 частину, спадкуючи за законом після смерті батька [PERSON] , що разом становить 2/5 частини будинковолодіння по [ADDRESS] . Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] , немає. Ухвалою суду від 06 березня 2023 р. зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. 03.05.2023 представник позивачки-відповідачки [PERSON] - адвокат Бундзяк У.М. подала до суду заяву про збільшення позовних вимог з доказами надіслання її відповідачці [PERSON] за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, та розпискою про вручення даної заяви відповідачці-позивачці [PERSON] , та просить визнати за позивачкою-відповідачкою [PERSON] право власності на житловий будинок, позначений літерою «А», житловий будинок, позначений літерою «Ї» з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . 03.05.2023 відповідачка-позивачка [PERSON] подала до суду заяву про збільшення вимог зустрічного позову із доказами надіслання її відповідачці [PERSON] за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, та розпискою про вручення даної заяви представнику позивачки-відповідачки [PERSON] - адвокату Бундзяк У.М., та просить визнати за нею право власності на 2/5 частини житлового будинку, позначеного літерою «А», житлового будинку, позначеного літерою «Ї» з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . У заявах про збільшення позовних вимог представник позивачки-відповідачки [PERSON] - адвокат Бундзяк У.М. та відповідачка-позивачка [PERSON] покликаються на те, що згідно характеристики будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 27.12.2022 спадкове господарство складається з наступних будівель: А-житловий будинок, побудований в 1963 р., Б - гараж, Д - комора, Е - комора, Є - навіс, Ж - вбиральня, З - сарай, И - навіс, І - сарай, Ї - житловий будинок, побудований в 1991 р., № 1 - колодязь, № 2 - № 5 - ворота, огорожа. Під збільшенням позовних вимог слід розуміти збільшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог. Такі висновки викладені в постанові Верховного суду від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20 та від 17 серпня 2021 р. у справі № 910/19210/15. За приписами ч.3 ст.49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Крім цього, положеннями ч.5 ст.49 ЦПК України передбачено, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Суд, у судовому засіданні, прийняв вказані заяви про збільшення позовних вимог до розгляду, які розцінює як зміну предмету позову. Ухвалою суду від 18.05.2023 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Представник позивачки-відповідачки [PERSON] - адвокат Бундзяк У.М. 12.06.2023 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивачки-відповідачки, зазначивши, що позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі. Від відповідачки-позивачки [PERSON] судом 12.06.2023 судом отримано заяву про розгляд справи без її участі, вимоги заяви про збільшення зустрічного позову підтримує в повному обсязі. Дії представника позивачки-відповідачки [PERSON] - адвоката Бундзяк У.М. та відповідачки-позивачки [PERSON] не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка [PERSON] у судові засідання, призначені на 12.06.2023, 10.07.2023, 27.07.2023, 10.08.2023, 15.08.2023, 11.09.2023 та на 28.09.2023, не з`явилася. Про виклик до суду на 12.06.2023, 27.07.2023, 10.08.2023 15.08.2023, 11.09.2023 та на 28.09.2023 відповідачка [PERSON] була повідомлена через оголошення, розміщені на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України. З опублікуванням оголошень про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Повістки про виклик до суду на 10.07.2023 надсилалися відповідачці [PERSON] за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, та за адресою фактичного місця проживання, однак повернуті до суду без вручення адресату з відмітками Укрпошти: «адресат відсутній за вказаною адресою». Оскільки судові повістки надсилалися відповідачці на відому судові адресу, тому, відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, вважаються доставленими, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідачка про причини неявки у судові засідання суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не подала, отже вважається такою, що не з`явилася в судові засідання без поважних причин. Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідачка [PERSON] не скористалася правом на подання відзиву в порядку ст.178 ЦПК України, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами справи, що відповідає вимогам ч.8 ст.178 ЦПК України. У Постанові Верховного Суду від 5 вересня 2022 року у справі №1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено, що згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення ч.5 ст.268 ЦПК України слід розуміти так: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати в резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте в разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не збігатимуться, це не є порушенням прав сторін. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає необхідним зазначити таке. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст.5 Цивільного кодексу України (у редакції 2003 року) визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Із копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 17 червня 1988 р., виданого виконкомом Городенківської районної Ради народних депутатів на підставі рішення цього ж виконкому № 110 від 08 червня 1988 р., вбачається, що в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] дійсно належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди у період видачі вищезгаданого свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок (з 31.01.1966 по 19.01.1996) регулювалась підзаконними нормативними актами, зокрема Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 р. і втратила чинність від 19.01.1996 на підставі наказу Держитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 р. № 56. Зазначена інструкція передбачала державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом ч.1 ст.120, ст.121, ч.1, ч.2 ст.123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності; володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору; частка члена колгоспного двору в майні двору визначається, зокрема, при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Копією витягу з погосподарської книги № 1-2 Топорівської сільської ради за 1991-1995 роки, виданою Топорівським старостинським округом Городенківської міської ради, стверджується, що суспільна група господарства, розташованого по [ADDRESS] , - «колгоспники». Оскільки право власності на майно колишнього колгоспного двору, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] набуте до 15 квітня 1991 року, тому спір щодо даного майна вирішується за нормами, що регулювали власність цього двору. Станом на 15.04.1991 у житловому будинку по [ADDRESS] проживали та були зареєстровані: [PERSON] , 1928 р.н., [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою № 22-7, виданою 13.01.2023 Топорівським старостинським округом Городенківської міської ради згідно по господарської книги № 1-2, особовий рахунок № [NUMBER] . Відповідно до ч.1 ст.120 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення колгоспних дворів) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Частки всіх членів колгоспного двору є рівними (ст.123 цього ж Кодексу). Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Зі змісту ч.2 ст. 370 ЦК України вбачається, що у разі виділу частки із майна, що є в спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. З наведеного слідує, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частках по 1/5 кожному. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у с. Топорівці Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 26 від 16.08.1999, що стверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 21 березня 2023 р. Городенківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Оскільки [PERSON] помер до 01.01.2004, застосовується Цивільний кодекс УРСР 1963 р. Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст.525 згаданого кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. [PERSON] , 1928 р.н., на день смерті ( [INFO] ) проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; разом з ним були зареєстровані: [PERSON] , 1929 р.н., [PERSON] , 1969 р.н., [PERSON] , 1964 р.н., [PERSON] , 1988 р.н., що стверджується довідкою № 22-26, виданою 02.02.2023 Топорівським старостинським округом Городенківської міської ради. Із копії Витягу № 00040979371 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, сформованого 15 серпня 2023 р. Городенківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, вбачається, що спадкодавець [PERSON] та відповідачка [PERSON] , були подружжям, актовий запис № 7 від 20 лютого 1954 р., складений виконавчим комітетом Топорівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. Позивачка-відповідачка [PERSON] , [INFO] , є дочкою спадкодавця [PERSON] та відповідачки [PERSON] , що стверджується копіями: свідоцтва про народження позивачки-відповідачки серії [NUMBER] , виданого 21 лютого 1969 р. Торговицькою сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, запис за № 11 від 21 лютого 1969 р. в книзі записів актів громадянського стану про народження; свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 24 січня 1987 р. Торговицькою сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, з якого вбачається, що позивачка-відповідачка у зв`язку із укладенням шлюбу змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », запис за № 4 від 24 січня 1987 р. в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу. [PERSON] заповіту не вчиняв, що стверджується копією витягу № 4623107 зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), сформованого 18.04.2006 Городенківською районною державною нотаріальною конторою. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його дружина - відповідачка [PERSON] та дочка - позивачка-відповідачка [PERSON] , які прийняли спадщину, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Інших спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] судом не встановлено. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1297 згаданого Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Із копії спадкової справи № 256/2006, наданої суду Городенківською державною нотаріальною конторою, вбачається, що позивачка-відповідачка [PERSON] , прийнявши спадщину, як спадкоємець першої черги за законом, 18.04.2006 подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно батька [PERSON] . Їй 18.04.2006 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 628, на спадкове майно, яке складається із свідоцтва про право на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ІВ-ІУ-№026213, що належав померлому [PERSON] 24.12.2007 позивачці-відповідачці [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 3114, на спадкове майно, яке складається з права на земельну частку (пай) розміром 28,4 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, що належала померлому на підставі сертифікату про земельну частку (пай) серії [NUMBER]. Відповідачка [PERSON] , прийнявши спадщину після смерті чоловіка [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно спадкодавця не зверталася. Член колгоспного двору [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у віці 57 років у м. Івано-Франківськ Івано-Франківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 963 від 29 грудня 2021 р., що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 29.12.2021 Городенківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Внаслідок його смерті відкрилася спадщина. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України). Згідно з ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно з ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, визначено ч.1 ст.1267 ЦК України. За ст. ст. 1268-1269 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини це: постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подання спадкоємцем, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Частиною 1 ст.1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, визначено ч.2 ст.1220 ЦК України. [PERSON] , [INFO] , на день смерті ( [INFO] ) проживав та був зареєстрований по [ADDRESS] ; разом ним були зареєстровані та проживали: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією довідки № 22-103, виданої 16.05.2022 Топорівським старостинським округом Городенківської міської ради. Із копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 24 січня 1987 р. Торговицькою сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, вбачається, що спадкодавець [PERSON] , [INFO] , та позивачка-відповідачка [PERSON] , [INFO] , були подружжям, запис за № 4 від 24 січня 1987 р. в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу. Відповідачка-позивачка [PERSON] , [INFO] , є дочкою спадкодавця [PERSON] та позивачки-відповідачки [PERSON] , що стверджується копіями: свідоцтва про народження відповідачки-позивачки серії [NUMBER] , виданого 07 травня 1988 р. Топорівською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, запис за № 16 від 07 травня 1988 р. в книзі реєстрації актів про народження; повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 06 травня 2016 р. Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, з якого вбачається, що відповідачка-позивачка у зв`язку із реєстрацією шлюбу змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », актовий запис № 2139 від 11 листопада 2006 р. [PERSON] заповіту не вчиняв, що стверджується копією Інформаційної довідки № 68956908 зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), сформованою 17.05.2022 Городенківською державною нотаріальною конторою. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його дружина - позивачка-відповідачка [PERSON] та дочка - відповідачка-позивачка [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] судом не встановлено. Із копії спадкової справи № 170/2022, наданої суду державним нотаріусом Городенківської державної нотаріальної контори, вбачається, що відповідачка-позивачка [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та у строк, визначений ч.1 ст.1270 ЦК України, подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом (09.06.2022). Копією Витягу № 68956953 про реєстрацію в Спадковому реєстрі, виданого 17.05.2022 Городенківською державною нотаріальною конторою, підтверджується, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи № 69285634 (номер у нотаріуса 170/2022), спадкодавець - [PERSON] , дата смерті: [INFO] . Дружина спадкодавця - позивачка-відповідачка [PERSON] , будучи спадкоємцем першої черги за законом, 09.06.2022 (у строк, визначений ч.1 ст.1270 ЦК України) подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Однак, до спливу шести місяців з часу відкриття спадщини ( [INFO] ) подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття і видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] та про відмову від виділення частки у спільному майні подружжя, та видачі свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя, що не суперечить вимогам ч.1 ст. 1273 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Враховуючи відмову позивачки-відповідачки [PERSON] від прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка [PERSON] , вимоги ч.2 ст.1275 ЦК України право на спадкування на все спадкове майно [PERSON] одержала відповідачка-позивачка [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом. До складу спадщини спадкодавців [PERSON] та [PERSON] входить по 1/5 частці житлового будинку, позначеного в технічному паспорті літерою «А», з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - Городенківського) району Івано-Франківської області, що належала йому як члену колишнього колгоспного двору. Підставою звернення позивачки-відповідачки [PERSON] до суду стало те, що постановою державного нотаріуса Городенківської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області № 31/02-31 від 17 січня 2023 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] , з посиланням на те, що вищезгадане господарство, головою якого був [PERSON] , відносилось до колгоспного двору, кожному з членів колгоспного двору, які проживали станом на 15 квітня 1991 року, належить відповідна частка житлового будинку, проте частки в спадковому господарстві між членами колишнього колгоспного двору не визначені. Підставою звернення відповідачки-позивачки [PERSON] до суду стало те, що постановою державного нотаріуса Городенківської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області № 30/02-31 від 17 січня 2023 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] , який був членом колгоспного двору та проживав у даному житловому будинку, з посиланням на те, що вищезгадане господарство, головою якого був [PERSON] , який помер [INFO] , відносилось до колгоспного двору, кожному з членів колгоспного двору, які проживали станом на 15 квітня 1991 року, належить відповідна частка житлового будинку, проте частки в спадковому господарстві між членами колишнього колгоспного двору не визначені. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 325056228, сформованої 07.03.2023, вбачається, що відомості про право власності на житловий будинок [ADDRESS] відсутні. Копія довідки про об`єкт нерухомого майна № 13/23, видана 09.01.2023 ФОП [PERSON] згідно архівних даних Коломийського ОКП «МБТІ» станом на 31.12.2012, свідчить, що право власності на житловий будинок в [ADDRESS] зареєстроване за головою колгоспного двору [PERSON] згідно свідоцтва на право власності, виданого на підставі рішення виконкому Городенківської районної Ради № 110 від 08.06.1988; самочинно зведених будівель немає. У примітці даної виписки зазначено, що житловий будинок літерою «Ї» заг. пл. 114,1 м.кв., жит. пл. - 67,7 м.кв., вбиральня літ. «Ж», сарай літ. «З», навіс літ. «И», сарай літ. «І» побудовано до 15 серпня 1992 р., що згідно постанови КМ України від 07.06.2017 за № 406 не потребують документів, що дають право на їх виконання та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію. У заяві про збільшення позовних вимог представниця позивачки просила про визнання права власності за [PERSON] на житловий будинок, позначений у технічному паспорті літерою «Ї», з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , що належала [PERSON] як члену колишнього колгоспного двору. Судом встановлено, що за повідомленням Топорівського старостинського округу Городенківської міської ради № 22-67 від 21.03.2023 житловий будинок, позначений в технічному паспорті літ. «Ї», побудований в 1991 р. за адресою [ADDRESS] без оформлення належних правовстановлюючих документів. Дане домогосподарство розташоване за однією адресою із житловим будинком літ. «А», яке станом на 15.04.1991 відносилося до суспільної групи «колгоспний двір». За життя [PERSON] не отримував правовстановлюючого документу на житловий будинок літ. «Ї» та у встановленому законом порядку не проводив його державну реєстрацію. У пункті 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127, міститься перелік об`єктів (будівельних робіт), які не належать до самочинного будівництва. Зокрема, зазначено, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992. Відповідно до пункту 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05.08.1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією права власності на збудовані об`єкти нерухомого майна, нерозривно пов`язані з законодавством у сфері містобудування, а саме із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Так, відповідно до норм вказаного Закону, обов`язковою умовою створення об`єкта містобудування як об`єкта цивільно-правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права, є прийняття такого об`єкта в експлуатацію. Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», що набрав чинності з 12.03.2011, у пункті 9 Розділу V «Прикінцеві положення» цього Закону передбачений певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження. Зокрема, до таких об`єктів було віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 05.08.1992 до 12.03.2011. Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05.08.1992 не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч.3 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Правовідносини щодо будівництва садових будинків і набуття прав на них до 05.08.1992 регламентувалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва (втратила чинність), якою не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних жилих будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Отже, до 05.08.1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на зазначений час, не пов`язувало виникнення права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами з державною реєстрацією такого права. Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 01.07.2019 року у справі №206/6298/16-ц (провадження № 61-31398св18), від 26.02.2020 року у справі №607/16873/18 (провадження № 61-12451св19). З копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , виготовленого 27.12.2022, вбачається, що житловий будинок літ. «А» споруджено в 1963 р., гараж літ. «Б» споруджено в 1975 р., реконструйовано в 1991 р., комора літ. «Д» споруджена в 1963 р., комора літ. «Е» споруджена в 1975 р., навіси літ. «Є» та літ. «И», сараї літ. «З» та літ. «І» споруджені в 1990 р., вбиральня літ. «Ж» споруджена в 1991 р., житловий будинок літ. «Ї» споруджено в 1991 р. Ринкова вартість житлового будинку літ. «А», житлового будинку літ. «Ї», господарських будівель та споруд по [ADDRESS] станом на 04.01.2023 становить 818 876 грн, що стверджується копією звіту про оцінку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 04012023_01073/С, складеного ФОП [PERSON] . Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Про реєстрацію житлового будинку літ. «Ї» по [ADDRESS] у виконкомі місцевої ради свідчить копія витягу з по господарської книги за 1991-1995 роки Топорівської сільської ради Городенківського району, виданої Топорівським старостинським округом Городенківської міської ради, за даними якої головою вищезгаданого господарства був [PERSON] . Розмір земельної ділянки для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд у [ADDRESS] становить 0,13 га, що стверджується копією довідки № 22-108, виданої 19.05.2022 Топорівським старостинським округом Городенківської міської ради. Разом з тим, суд не знаходить підстав для визнання права власності за [PERSON] на житловий будинок, позначений у технічному паспорті літерою «Ї», з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , зважаючи на таке. Згідно ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею 500 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки». Статтею 381 ЦК України передбачено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Отже, вказані законодавчі норми передбачають, що на одній присадибній ділянці можна побудувати тільки один індивідуальний житловий будинок. Усі інші будівлі на цій земельній ділянці будуть розцінюватися як допоміжні споруди, проте, як зазначено вище, житловий будинок, позначений в технічному паспорті літ. «Ї», побудований в 1991 році за тією ж адресою, що і житловий будинок, позначений в технічному паспорті літерою «А», з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на тій самій земельній ділянці. Відомостей про те, що земельна ділянка для будівництва житлового будинку літ. «Ї», побудованого у 1991 році, господарських будівель та споруд у [ADDRESS] площею 0,13 га була розділеною на дві частини, виготовлено проекту документацію та присвоєно їй ще один кадастровий номер, матеріали справи не містять. Отже, враховуючи, що будівництво житлового будинку літ. «Ї» з господарськими будівлями та спорудами, відбувалося з порушенням законодавства, [PERSON] за життя не набув права власності на житловий будинок літ. «Ї» з господарськими будівлями та спорудами у законний спосіб, а тому дане нерухоме майно не входить до складу спадщини [PERSON] , у зв`язку з чим у задоволенні первісного та зустрічного позовів у цій частині позовних вимог слід відмовити. Щодо решти позовних та зустрічних позовних вимог, суд зважає на таке. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Тобто, за вказаною нормою права вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Досліджені судом докази підтверджують, що [PERSON] , як голові колгоспного двору, 17.06.1988 був виданий документ, що посвідчував його право власності на житловий будинок літ. «А» з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Даний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належав йому, відповідачці [PERSON] , позивачці-відповідачці [PERSON] , [PERSON] та відповідачці-позивачці [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частках по 1/5 кожному. Позивачка-відповідачка [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, успадкувала після смерті батька [PERSON] 1/10 частки житлового будинку літ. «А» з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , однак, через те, що спадковий житловий будинок відносився до колгоспного двору і частка померлого у ньому не визначена, немає можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на дану частку нерухомого майна. Крім того, [PERSON] належить 1/5 (2/10) частки у житловому будинку літ. «А» як члену колишнього колгоспного двору, що разом становить по 3/10 частки. Відповідачка-позивачка [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, успадкувала після смерті батька [PERSON] 2/10 (1/5) частки житлового будинку літ. «А» з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , однак, через те, що спадковий житловий будинок відносився до колгоспного двору і частка померлого у ньому не визначена, немає можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на дану частку нерухомого майна. Крім того, [PERSON] належить 2/10 (1/5) частки у житловому будинку літ. «А» як члену колишнього колгоспного двору, що разом становить по 4/10 (2/5) частки. Відповідачка [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] 1/10 частки житлового будинку літ. «А» з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , однак не зверталася до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно спадкодавця. Крім того, [PERSON] правомірно набула право власності на 1/5 (2/10) частки у житловому будинку літ. «А» як член колишнього колгоспного двору, оскільки не вчиняла дій, що можуть свідчити про її відмову від права власності у порядку ст. 347 ЦК України, що разом становить по 3/10 частки. Виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінивши зібрані у справі докази, суд не знаходить підстав для визнання за позивачкою-відповідачкою [PERSON] права власності на спадковий житловий будинок літ. «А» з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] в цілому та приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] з урахуванням зміни предмету позову за первісним позовом та повного задоволення позовних вимог [PERSON] з урахуванням зміни предмету позову за зустрічним позовом з підстав та в обсязі, наведеному в мотивувальній частині рішення. На підставі ст.ст. 112, 120, 123, 524-526, 529, 548, 549, 563 ЦК УРСР (1963 р.), ст.ст. 316, 317, 325, 328, 1216, 1217, 1220, 1222, 1223, 1258-1261, 1267-1270, 1273, 1275, 1296-1297 ЦК України (2003 р.),

Outcome: partial