Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

[PERSON] \~звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу по договору позики у розмірі 2800 (дві тисячі вісімсот) євро, а також стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 31.10.2022 між [PERSON] та [PERSON] укладено письмовий договір позики, на підставі якого в той же день він позичив відповідачу кошти у розмірі 2800 євро, які останній зобов`язався повернути до 01.05.2023. На підтвердження укладення договору позики відповідачем особисто написано розписку, однак у визначений строк відповідач свої зобов`язання не виконав, позику не повернув. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Судом встановлено, що 31.10.2022 між позивачем та [PERSON] укладено договір позики. На підтвердження укладення договору позики [PERSON] особисто написав розписку про отримання в борг від [PERSON] \~коштів у розмірі 2800 євро, яку зобов`язався повернути до 01.05.2023 (а.с.7). Станом на 12.05.2023 відповідач борг не повернув, таким чином свої зобов`язання за договором позики не виконав. Частинами 2, 3 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян і на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ст.\~533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Тобто виконання зобов`язання в гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише в разі якщо сторони узгодили це у договорі. Вказана правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18) та від 26.02.2020 у справі № 357/5634/18-ц (провадження № 61-11515св19). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. У постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду також відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 в справі № 308/3824/16-ц., та зазначила, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором позики від 31.10.2022, тобто, у розмірі 2800,00 Євро. Невиконання відповідачем зобов`язання повернути позивачу суму позики порушує право власності позивача, яке підлягає захисту згідно з ст.ст. 15, 16 ЦК України. Відповідно до ч.1, ч. 5 та ч. 6 ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. З урахуванням положень ст.141 ЦПК України судовий збір слід покласти на відповідача.

Outcome: approved