Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

В грудні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача КП «Київпастранс», в якому просив суд стягнути із відповідача на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 14371,57 грн, а також судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 10.08.2016 о 19-30 год. в м. Києві по вул. Ризькій, 1 внаслідок обриву контактних дротів тролейбусу було пошкоджено автомобіль «Фольцваген» д.н.з [NUMBER] , який належить позивачу на праві власності. Дану пригоду було зафіксовано працівниками Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві. Позивач вказує, що внаслідок обриву контактних дротів тролейбусу було пошкоджено зазначений автомобіль, чим завдано матеріальних збитків. З метою визначення розміру матеріальної шкоди позивач звернувся до СОД ФОП [PERSON] , та відповідно до звіту № 12-ф/16 від 11.10.2016, вартість завданого збитку становить суму в розмірі 13887,35 грн. Крім того, за виготовлення зазначеного звіту позивачем було сплачено суму в розмірі 700,00 грн. Позивач зазначає, що пошкоджена контактна тролейбусна електромережа знаходиться на утриманні, обслуговуванні та контролі відповідача та є джерелом підвищеної небезпеки, а тому відповідач, як підприємство, яке здійснює нагляд за безпечністю ліній контактної мережі повинен відшкодувати позивачу завдані збитки. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва [PERSON] від 18.01.2017 у справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. В квітні 2017 року до суду від представника відповідача надійшли заперечення на позов, відповідно до яких сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що автомобіль позивача стояв в забороненому місці, що й спричинило обрив контактної мережі, а тому водій порушив вимоги ПДР України, та відсутні підстави для стягнення із відповідача завданої матеріальної шкоди. В зв`язку із відставкою судді [PERSON] , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 01.11.2017 № 2128, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Васильченка О.В. В ході розгляду справи до участі у справі було залучено третю особу на стороні відповідача [PERSON] . Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10.11.2020 позов було залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 13.09.2021, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 10.11.2020 було скасовано. А справу було направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Анохіна А.М. від 06.10.2021 справу було прийнято до провадження та призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29.03.2023 у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави які викладені в письмових запереченнях на позов. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником транспортного засобу «Фольцваген» д.н.з [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. 10 серпня 2016 року в м. Києві по вул. Ризькій, 1 внаслідок обриву контактних дротів тролейбусу було завдано механічних пошкоджень транспортному засобу «Фольцваген» д.н.з [NUMBER] , який належить позивачу, що підтверджується висновком Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві від 12.08.2016. Позивач вказує, що внаслідок обриву контактних дротів тролейбусу було пошкоджено належний йому автомобіль, чим було завдано матеріальних збитків. Так, відповідно до звіту СОД ФОП [PERSON] № 12-ф/16 від 11.10.2016, вартість завданого збитку, завданого власнику транспортного засобу «Фольцваген» д.н.з [NUMBER] становить суму в розмірі 13887,35 грн. Крім того, за виготовлення зазначеного звіту позивачем було сплачено суму в розмірі 700,00 грн. Доказів на спростування наданого стороною позивача звіту із визначення вартості розміру збитків, стороною відповідача суду надано не було, як і не було заявлено відповідних клопотань про проведення у справі судової експертизи. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що пошкоджена контактна тролейбусна електромережа знаходиться на утриманні, обслуговуванні та контролі відповідача та є джерелом підвищеної небезпеки, а тому відповідач, як підприємство, яке здійснює нагляд за безпечністю ліній контактної мережі повинен відшкодувати позивачу завдані збитки. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала на відсутність підстав для стягнення шкоди із підприємства з огляду на порушення правил дорожнього руху водієм пошкодженого автомобіля, та в зв`язку із недоведеністю розміру завданої шкоди. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст.1166 ЦК України). Відповідно до ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частинами 2, 3, 5 зазначеної статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. В пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз`яснено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно із п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. В ході розгляду справи встановлено, та не спростовано стороною відповідача те, що внаслідок обриву контактної тролейбусної електромережі, яка знаходиться на утриманні та обслуговуванні відповідача, транспортному засобу, який належить позивачу, було завдано механічних пошкоджень, і розмір завданих позивачу збитків, як власнику автомобіля «Фольцваген» д.н.з [NUMBER] , - становить суму в розмірі 13887,35 грн, а також не спростовано відповідачем і розмір коштів, які були сплачені позивачем за виготовлення відповідного звіту. Твердження сторони відповідача про порушення водієм автомобіля «Фольцваген» д.н.з [NUMBER] правил дорожнього руху, що призвело до обриву контактних дротів електромережі і, як наслідок, завдало механічних пошкоджень зазначеному транспортному засобу, суд до уваги не приймає, оскільки, наведені посилання не доведені достатніми доказами, а, навпаки, спростовуються наявними у справі документами. Крім того, суд критично оцінює доводи сторони відповідача про те, що розмір завданих збитків є недоведеним, оскільки, на переконання суду, у справі наявні належні докази, які підтверджують розмір завданої позивачу шкоди, та достатніх доказів на спростування доводів сторони позивача в цій частині стороною відповідача в ході розгляду справи суду також надано не було. Суд відмічає, що інші наведені відповідачем доводи в обґрунтування заперечень на позов не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та стороною відповідача достатніми доказами спростовані не були, а відтак суд вважає, що наявні законні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача коштів на відшкодування завданих збитків, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved