Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-28 00:00:00

Заявник [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах свого неповнолітнього сина, звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, яким просила видати обмежувальний припис щодо [PERSON] на 6 місяців, яким встановити тимчасові обмеження його прав до [PERSON] та [PERSON] , а саме: заборонити наближатися на 100 до місця проживання [PERSON] та [PERSON] ( [ADDRESS] ) до Харківського ліцею №55 (м. Харків, вул. Валентинівська, 13-Д), який відвідує син; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] та [PERSON] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці невідомому кривднику, переслідувати заявника та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити вести листування, телефонні переговори, розмови в соціальних мережах та месенджерах, або контактувати з [PERSON] та [PERSON] через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування заяви заявник посилалася на те, з [PERSON] вона має спільну дитину [PERSON] , [INFO] . З 2012 року вони не проживають спільно, вже десять років [PERSON] не спілкується із дитиною При цьому [PERSON] пише до різних інстанцій неправдиву, образливу та принижуючу інформацію щодо неї та її родини. Весь цей час він пише, що вона та її родина нібито соціопати, які зловживають алкоголем і наркотиками, не працюють, що вони шахраї та злочинці. Тепер почав «лити бруд» на власного сина, називає його розумово відсталим, нелюдимим тощо. Заявник зазначає, що відчуває постійне приниження, постійно виправдовуватися, що завдає шкоди здоров`ю, страждає нервова система. Заявник зауважує, що апеляційна скарга на рішення Дзержинського районного суду від 12.07.2023 сторінки брудної неправдивої інформації. Заявник вважає, що вона та син є особами, які зазнали психологічного домашнього насильства. Посилаючись на норми Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», просить заяву задовольнити. Ухвалою судді 27.09.2023 відкрито провадження по даній справі в порядку окремого провадження. Заявниця [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, заяв про відкладення розгляду до суду не направляла. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, розміщене 28.07.2023, що відповідає положенням ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Також йому направлялася судова повістка шляхом направлення смс-повідомлення. Заінтересована особа неповнолітній [PERSON] у судове засідання не з`явився. Враховуючи, що ч.2 ст.350-2 ЦПК України передбачено розгляд даної категорії справ не пізніше 72 годин після надходження заяви до суду, з урахуванням обізнаності учасників справи про час та місце судового засідання, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. З характеристики [PERSON] , виданої директором КЗ «Харківській ліцей №55 Харківської міської ради» вбачається, що [PERSON] навчається в з першого класу КЗ «Харківській ліцей №55 Харківської міської ради», позитивно характеризується, мати приділяє належну увагу вихованню сина (а.с.5). Також позивачем надано суду супровідний лист з Харківського апеляційного суду, ухвала про відкриття апеляційного провадження від 23.08.2023 по справі №643/5842/16, документ під назвою «апеляційна скарга на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.07.2023»(а.с.6, 7-8, 9-35). Відповідно до правил статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Правовідносини, що склалися між учасниками справи регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини. Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні. 07.11.2011 року Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07.12.2017 року прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, зокрема колишнє подружжя; особи, які мають спільну дитину; батьки (мати, батько) і дитина (діти). Статтею 1 Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, моржування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до ст.1 Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства. Як зазначає заявник до неї та дитини її колишнім чоловіком, батьком сина вчиняється саме психологічне насильство. Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України. Нормами статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Зі змісту статті 26 Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника має, зокрема, постраждала особа або її представник. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Надаючи оцінку ризикам, на які посилалися заявниця, суд приймає до уваги аргументи заявниці, яка, посилаючись на застосування до неї домашнього насильства, не довела того, що потерпає від домашнього насильства протягом тривалого часу. Суду не надано достатніх доказів підтвердження, що [PERSON] є сином заявника та заінтересованої особи [PERSON] , так само не доведено, що [PERSON] та [PERSON] є колишнім подружжям. Дослідивши надану на підтвердження своєї позиції апеляційну скаргу [PERSON] , суд зауважує, що, по-перше, не може достовірно установити, що наданий документ дійсно створений [PERSON] , а по-друге, подання апеляційної скарги на судове рішення є конституційним правом особи. Оцінка доводів та змісту апеляційної скарги особи надається відповідним судом, на розгляд якого вона надійшла. Оскільки заявник не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення [PERSON] домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та судом не встановлено ризиків настання насильства у майбутньому, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає. В силу ч. 3 ст.350-5\~ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed