Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

позивач звернулась до Балаклійського районного суду Харківської області з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову вказує, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 15 лютого 1997 року. Заочним рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 11 червня 2019 року у справі № 610/955/19 шлюб між нами розірвано. 12 жовтня 2020 року вона уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». За час перебування у шлюбі з [PERSON] ними 05 вересня 2006 року, на підставі договору купівлі-продажу, придбана квартира, загальною площею 42,3 кв. м., яка складається з двох жилих кімнат, житловою площею 26,7 кв. м., за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем. Згідно з рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 21 вересня 2021 року у справі № 610/1100/21 (набрало законної сили 23 жовтня 2021 року) позовну заяву [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, задоволено частково. Визнано квартиру [ADDRESS] , сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Поділено спільну сумісну власність подружжя [PERSON] , та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , наступним чином: визнано за [PERSON] , місце реєстрації: [ADDRESS] ; місце мешкання: [ADDRESS] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Позивач указує, що у неї виникли складнощі у виконанні рішення суду та користування належною їй частиною квартири, оскільки у неї відсутній доступ до квартири. Відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, не надає можливості проживати в квартирі, не передає ключі від неї. Вказані дії з боку відповідача та перешкоди стосовно користування квартирою чиняться з моменту фактичного припинення шлюбу та по час звернення з позовом. Порушуються права позивача, як власника 1/2 частини квартири, оскільки вона не має можливості провести державну реєстрацію права власності на належну їй частину квартири в установленому порядку, оскільки не має установленого в законодавчому порядку повного переліку документів, не має доступу в квартиру з метою відновлення постачання припинених комунальних послуг, переоформлення рахунків, з метою оплати за послуги, які надаються, а також оформлення технічного паспорту, необхідного для реєстрації за нею права власності на 1/2 частину квартири. Доказами не допуску відповідачем позивача до належного їй на праві спільної часткової власності майна є лист відділу поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області від 08 грудня 2021 року, яким встановлено факт не допуску позивача до приміщення та що між сторонами виник спір. Ухвалою судді Балаклійського районного суду Харківської області від 29 грудня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 18 березня 2022 року № 11/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Балаклійського районного суду Харківської області і визначено Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області. 25 квітня 2023 року цивільна справа надійшла на адресу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 квітня 2023 року головуючим суддею у справі визначений суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Парфьонов Д. О. Ухвалою судді від 27 квітня 2023 року справу прийнято до провадження, продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою суду від 21 червня 2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. У судове засідання позивач не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність. В заяві вказала, що наразі позбавлена можливості користуватися своєю власністю. Вказані обставини підтверджуються доданими до позовної заяви матеріалами, однак вона самостійно не має можливості їх підтвердити в судовому засіданні у зв`язку з військовим становищем у Харківській та у Дніпропетровській областях. Вказує, що є всі підтвердження її доводів, а її право власності є непорушним, тому просить розглянути дану справу та провести всі можливі судові засідання без її участі в зв`язку з неможливістю з`явитися в судове засідання з об`єктивних причин. Одночасно повідомила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Відзиву на позовну заяву не подавав. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. З рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 11 червня 2019 року у справі № 610/955/19 встановлено, що в період з 15 лютого 1997 року по 12 липня 2019 року позивач та відповідач перебували у шлюбі /а.с.16-17/. З копії договору купівлі-продажу квартири від 05 вересня 2006 року, зареєстрованого нотаріально в реєстрі за № 2349 вбачається, що 05 вересня 2006 року відповідач набув у власність квартиру [ADDRESS] /а.с.15/. З 20 серпня 2008 року позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с.7/. 12 жовтня 2020 року позивач змінила прізвище на « [PERSON] » внаслідок укладання шлюбу /а.с.9/. Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 21 вересня 2021 року у справі № 610/1100/21, провадження № 2/610/546/2021 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, визнано квартиру [ADDRESS] , сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] . Поділено спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] - квартиру [ADDRESS] , наступним чином: визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 23 жовтня 2021 року /а.с.11-13/. На виконання рішення суду 08 листопада 2021 року видано виконавчий лист /а.с.14/. Відповіддю начальника\~ВП №\~1\~Ізюмського РУП\~ГУНП в\~Харківській області\~позивача повідомлено\~про припинення\~подальшого розгляду\~її заяви,\~зареєстрованої в\~журналі Єдиного\~обліку,\~відповідно до\~наказу МВС\~№ 100\~від 08\~лютого 2019\~року «Про\~затвердження порядку\~ведення єдиного\~обліку в\~органах (підрозділах)\~поліції заяв\~і повідомлень\~про кримінальні\~правопорушення та\~Інші події»\~№ 9597\~від 04\~грудня 2021\~року.\~З відповіді\~вбачається встановлення\~в ході\~перевірки,\~що згідно\~з рішенням\~Балаклійського районного\~суду Харківської\~області від\~21\~вересня 2021\~року було\~розділено спільне\~майно з\~колишнім чоловіком\~позивача -\~ [PERSON] ,\~а саме\~квартири за\~адресою:\~ [ADDRESS] .\~Згідно з\~вказаним рішенням\~суду,\~за кожною\~із сторін\~визнано право\~власності на\~ частину\~квартири.\~Після розподілу\~квартири [PERSON] \~спробувала зайти\~до помешкання,\~але [PERSON] \~не надав\~ключа від\~дверей та\~не дозволив\~змінювати замок.\~У зв`язку\~з чим\~між сторонами\~виник спір\~щодо користування\~своїми частками\~квартири.Для вирішення по суті рекомендовано звернутися до суду в приватному порядку /а.с.10/. За таких обставин убачається наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу права користування позивачем належним їй майном. Вирішуючи позов, суд виходить з таких норм законодавства. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Згідно з частинами 1, 3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Судом установлено, що спірний будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності на підставі рішення суду та надані докази у виді відповіді правоохоронного органу про проведену перевірку за зверненням позивача вказують на те, що відповідач створює перешкоди в доступі позивача до належного їй житлового приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Відповідно до пункту 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками. Верховний Суд неодноразово зазначав, що норми ст.ст. 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень ст.ст. 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Для захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, особа може використовувати вимоги про: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (абзаци 1-10 частини другої статті 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений не тільки договором або законом, але й судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, та призводить до їх відновлення. Таким чином, суд вважає доведеними і обґрунтованим позовні вимоги, оскільки на момент розгляду справи встановлено, що відповідач проживає у спірному житловому приміщенні, позивач у належній їй на підставі рішення суду квартиру, в якій також остання зареєстрована, не проживає і має намір вселитися. Також, наданими позивачем доказами підтверджується, що між сторонами існує конфліктна ситуація, відповідач створює перешкоди позивачу у користуванні належним їй майном, не допускає останню до квартири, не надає ключів від житлового приміщення, що унеможливлює доступ до належної позивачу на праві спільної часткової власності квартири, чим порушує охоронювані законом права останньої. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Отже, позивач має право вимагати від відповідача усунути перешкоди у вільному володінні та користуванні майном шляхом вселення у нього та надання ключів від житлового приміщення. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню. Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved