Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

У березні 2023 року позивач в особі свого представника звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, в якому зазначив, що 18 квітня 2014 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а саме в тому, що він 28 червня 2013 року приблизно о 02 годині 50 хвилин, керуючи автомобілем «ВАЗ 21093» реєстраційний номер [NUMBER] , порушив вимоги Правил дорожнього руху, в результаті чого не впорався з керуванням та допустив виїзд автомобіля за межі проїзної частини та наїзд на нерухому перешкоду, в результаті чого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] отримали тілесні ушкодження. Обвинувальний акт відносно нього перебував на розгляді в Дзержинському районному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (справа № 210/4840/14-к). Під час судового розгляду стороною обвинувачення була подана постанова про відмову від публічного обвинувачення. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.01.2023 року кримінальне провадження № 12013040230000222 від 28 червня 2013 року за ч. 1 ст. 286 КК України було закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання обвинувачення. Позивач вважає, що відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» він має право на відшкодування моральної шкоди. Позивач звертає увагу, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду йому було завдано моральні страждання у вигляді душевних переживань, занепокоєності, нервування, приниженості, страху, відчаю. Він постійно знаходився у депресії. У зв`язку з постійними судовими засіданнями, наявною інформацією про притягнення до кримінальної відповідальності не міг робити кар`єру. Був вимушений доводити свою невинуватість. Всі дев`ять років позивач переймався про своє майбутнє та результати розгляду справи. Йому доводилося витрачати кошти на проїздки до суду з м. Дніпра до м. Кривого Рогу, оплачувати послуги адвоката. За цих підстав з урахуванням тривалості перебування під слідством позивач просив стягнути на свою користь з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду в розмірі 2 000 000 грн. одноразово, а також матеріальну шкоду в розмірі 100 000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2023 року у даній справі було відкрите загальне позовне провадження. Під час підготовчого провадження відповідач Державна казначейська служба України відзив на позов не надала. Водночас третьою особою Дніпропетровською обласною прокуратурою був поданий відзив на позов, в якому остання вважає позов [PERSON] безпідставним та необґрунтованим, посилаючись на оскарження ухвали суду про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання обвинувачення. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представника адвокат Пантюхов В.С. позов підтримали, при цьому вважали, що саме Державна казначейська служба України має відповідати за позовом. У свою чергу, представник відповідача Державної казначейської служби України Паращенко Ю.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та вважала, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем, оскільки в силу законодавства лише здійснює списання коштів на виконання рішень судів і не повинна відповідати за позовом у зв`язку з незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності, так як безпосередньо Державною казначейською службою України права позивача не були порушені. Представник третьої особи - Дніпропетровської обласної прокуратури Сорокіна А.В. у судовому засіданні проти позову заперечувала. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав: Судом установлено, що 18 квітня 2014 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а саме у порушенні 28 червня 2013 року Правил дорожнього руху України, що спричинило потерпілим тілесні ушкодження середньої тяжкості. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.01.2023 року по справі № 210/4840/14-к) кримінальне провадження № 12013040230000222 від 28 червня 2013 року відносно [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, було закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання обвинувачення. Звертаючись із позовом, позивач посилається на те, що у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності йому була завдана моральна шкода, а також матеріальна шкода, яка полягає у понесених ним витратах на оплату послуг захисника. Суд враховує, що відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею\~1176\~ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною\~1\~статті\~1176\~ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина\~7\~статті\~1176\~ЦК України). Так, статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього\~Закону\~підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України\~«Про оперативно-розшукову діяльність»,\~«Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю»\~та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, закриття кримінального\~провадження за\~відсутністю події\~кримінального правопорушення,\~відсутністю у\~діянні складу\~кримінального правопорушення\~або невстановленням\~достатніх доказів\~для доведення\~винуватості особи\~у суді\~і вичерпанням\~можливостей їх\~отримати (пункт 2 частини 2 статті 2 Закону). Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (частина 1 статті 4 вказаного Закону). При цьому відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до участі у справі у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. В свою чергу, в якості третіх осіб до участі у справі залучаються особи, на права та обов`язки яких може вплинути рішення у справі. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово наголошувала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17). Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача,\~суд відмовляє у задоволенні позову\~(постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц, від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21). При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою, тоді належним відповідачем у справі є держава Україна, як учасник цивільних відносин. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження 14-515цс19), у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 202/6457/16-ц (провадження № 61-26176св18), від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 61-18697св18), від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19 (провадження № 61-9875св20). Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, - орган, діями якого завдано шкоду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)). Суд звертає увагу, що відповідно до статті\~2\~ЦК України\~учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті\~1174\~ЦК України\~є держава Україна. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина\~2\~статті\~2\~ЦК України). Відповідно до частини\~1\~статті\~170\~ЦК України\~держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до\~Положення про\~Державну казначейську\~службу України,\~затвердженого постановою\~КМУ від\~15\~квітня 2015\~р.\~№ 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів, у тому числі здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. В пункті 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) зазначено, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Крім того, згідно з п. 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження 14-515цс19) залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. З цього слід зробити висновок, що належним відповідачем у цій справі має бути Держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди). У цій справі Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету, не є належним відповідачем, хоча і зазначена таким. За змістом статті 51 ЦПК України можливість заміни неналежного відповідача належним відповідачем або залучення такої особи як співвідповідача пов`язана виключно з клопотанням позивача. Позивачем позов безпосередньо до Держави, представленої належним органом державної влади, зокрема Дніпропетровською обласною прокуратурою, не заявлявся, клопотань про залучення співвідповідача до закриття підготовчого провадження не надходило, позивач та його представник наполягали на розгляді позову до Державної казначейської служби України. Отже, з урахуванням диспозитивності цивільного судочинства, суд не наділений самостійним правом провести таку заміну чи притягнути іншу особу як співвідповідача поза волею самого позивача, а відповідно до свого позову позивач, хоча й просив стягнути завдану шкоду з Держави Україна, проте фактично пред`явив позов до неналежного відповідача - Державної казначейської служби України, яка неправомірних дій відносно позивача не вчиняла, тому й не є особою, відповідальною за заявленими вимогами. Суд звертає увагу, що у змагальному процесі Державна казначейська\~служба України не повинна та об`єктивна не могла надати свою позицію щодо позову, зокрема пояснення чи заперечення з приводу обставин, викладених у позові. А Дніпропетровська обласна прокуратура, хоча й залучена до участі у справі, проте, приймаючи участь у справі в якості третьої особи, позбавлена можливості повною мірою реалізовувати процесуальні права відповідача, яким має виступати саме держава. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом до належного відповідача. Відмовляючи в задоволенні позову, суд не робить інших висновків щодо обставин справи, які непов`язані із встановленням належності відповідача. У зв`язку з відмовою в позові відповідно до статті 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються та покладаються на позивача.

Outcome: dismissed