Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

[PERSON] , звернувся до Немирівського районного суду Вінницької області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Свої вимоги мотивує тим, що 27 квітня 1991 року він уклав шлюб із [PERSON] у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Немирівського районного управління юстиції Вінницької області, і відповідно на підставі актового запису за № 29 було видано 01 грудня 2020 року повторне свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . Після 2007 року вони оселились у житловому будинку, розміщеного по [ADDRESS] , який вони спільно із дружиною побудували і він являється їхньою сумісною власністю. За час спільного проживання у шлюбі ними було народжено в м. Немирові сина - [PERSON] , [INFO] . Син виріс в м. Немирові, став повнолітнім, одружився, створивши власну сім`ю. Тут у нього народилась дочка [PERSON] . Ще перед гарячою фазою війни із російською федерацією, а саме в 2019 році син [PERSON] разом із дружиною [PERSON] та їхньою неповнолітньою дочкою [PERSON] переїхав проживати на територію російської федерації, де і проживає по сьогоднішній день в м. Родина Псковської області. 04 листопада 2020 року їхню сім`ю спіткало непоправне горе - від тяжкої хвороби померла його дружина - [PERSON] в м. Жмеринка. Після смерті дружини відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки, яка розміщена на території Дніпропетровської області у Магдалинівському районі, про що свідчить рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2018 року та витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У встановлений законом шестимісячний термін [PERSON] звернувся із письмовою заявою до Немирівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті дружини у відповідності до вимог ст.ст. 1261,1268 ЦК України. Державним нотаріусом було вивчено надані ним документи, прийнято від нього відповідну заяву, однак, було зазначено також те, що їхній син - [PERSON] , будучи зареєстрованим по місцю реєстрації покійної матері, а саме - по [ADDRESS] , не відмовившись письмово і нотаріально в шестимісячний термін після смерті матері від прийняття спадщини, фактично її спадщину якоби прийняв. В ч.3 ст. 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Хочу зазначити про те, що їхній син [PERSON] , хоча був і є зараз зареєстрованим по місцю реєстрації покійної матері, однак, спадщини після її смерті не приймав, так як не проживав з покійною на час її смерті в одному житлі. В судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримав та просив задовольнити, так як в подальшому він матиме право оформити спадщину після смерті дружини. В судовому засіданні представник заявника адвокат Кіцула В.І. заяву підтримав повністю та просить суд її задовольнити. В судове засідання заінтересована особа [PERSON] , не з`явився, надав суду заяву в якій просить справу розглядати без його участі, заяву визнає не заперечує проти її задоволення. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , підтвердили той факт, що [PERSON] , [INFO] , не прийняв спадщину після смерті своєї матері - [PERSON] , яка померла [INFO] в м. Жмеринка, та як постійно не проживав з нею на день її смерті. Суд, заслухавши пояснення заявника, представника заявника, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено особу заявника, [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Із копії довідки № 3406 від 30.12.2020 року, про реєстрацію місця проживання, вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , померла [INFO] у віці 56 років, про що 05 листопада 2020 року складено відповідний актовий запис № 53 (а.с.8) Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 27 квітня 1991 року уклали шлюб (а.с.9) Відповідно до копії паспорту [PERSON] серії [NUMBER] , він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.13) Встановленим судом фактам відповідає цивільним правовідносинам про встановлення факту, що має юридичне значення, які регулюються нормами ЦПК та ЦК України. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у порядку окремого провадження. Згідно із ч.3 ст.294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Тому, правове значення для даної справи має встановлення та дослідження судом факту постійного місця проживання спадкоємця на момент смерті спадкодавця, який дає йому право вважатися таким, що прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. При виборі місця проживання виявляється воля особи, право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає, у той час коли під тимчасовим місцем проживання розуміється місце перебування фізичної особи де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Тимчасова відсутність може бути безперервною, однак не повинна перевищувати шість місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Відповідно до ст. 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні місце перебування це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. У рішенні від 14 листопада 2001 року у справі № 1-31/2001 (справа щодо прописки) Конституційний Суд України констатував, що вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним та непорушним (ст. 21 Конституції України). Водночас назване право не є абсолютним. Свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України можуть бути обмежені, але тільки законом (ст. 33 Конституції України). Отже, реєстрація місця проживання є адміністративною дією, яка встановлює додатковий зв`язок особи з державою і не є обставиною, яка підтверджує чи спростовує фактичне місце проживання або перебування особи. Згідно роз`яснень викладених в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування, будь-яка особа, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що сама по собі реєстрація місця проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, місце реєстрації та місце проживання не є тотожними поняттями. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У свою чергу, ч. 1 ст. 1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем, для прийняття спадщини має подати в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Свою позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-27745св08 від 11 березня 2009 року, де зазначив: відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином саме постійне місце проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-15013св07 від 10 грудня 2008 року, де вказано, що відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини, він не заявив відмову про неї. Якщо спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, він повинен подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Разом з тим, положення Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15). Судом встановлено та досліджено той факт, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не був постійним місцем проживання [PERSON] на момент смерті його матері, [PERSON] , та право його проживання у даному житловому будинку не обмежувалося. Аналізуючи викладені обставини, досліджені докази, враховуючи встановлені у судовому засіданні факти, суд приходить до висновку щодо задоволення заяви [PERSON] .

Outcome: approved