Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

Заявниця звернулась із позовом, яким просила суд визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування заборгованості за кредитним договором, зобов`язати відповідача скасувати заборгованість і розірвати договір. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників, однак у подальшому здійснено перехід до спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання. У судовому засіданні позивачка і її представниця вимоги підтримали й просили задовольнити. Повідомили суду, що рішенням суду з позивачки на користь відповідача вирішено стягнути заборгованість за кредитним договором. Дана заборгованість у повному обсязі сплачена у рамках виконавчого провадження. Однак, відповідач за час ходу виконавчого провадження незаконно, на думку позивачки, продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом. Наразі таку заборгованість відповідач заявляє позивачеві як наявну. Представник відповідача у судовому засіданні вимог не визнав, просив позов відхилити, а дії банку вважає законними. Заслухав пояснення учасників розгляду й дослідив надані ними матеріали, судом встановлено наступні фактичні обставини справи і відповідно ним правовідносини. Позивачка є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання на території Житомирського району Житомирської області, отримувала код платника податків й користується пільгами передбаченими законом для осіб з інвалідністю. 26 травня 2016 року рішенням суду у справі № 278/467/16 з [PERSON] на користь банку (відповідача у даній справі) вирішено стягнути заборгованість за кредитним договором. 18 листопада 2020 року виконавче провадження з приводу стягнення з позивачки заборгованості за згадуваним рішенням суду закінчено у зв`язку із фактичним його виконанням. 5 квітня 2023 року банк надав позивачці довідку з якої вбачається наявність заборгованості за кредитним договором рішення по якому закінчено фактичним виконанням у згадуваному виконавчому провадженні. Представник відповідача у судовому засіданні не заперечував факту нарахування відсотків на заборгованість з часу подачі позову і до 5 квітня 2023 року включно. Проаналізувавши фактичні обставини справи і вимоги законодавства, якими вони врегульовані, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Крім цього, при вирішенні даного спору, суд вирішує застосувати і наступні висновки Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 у пункті 49 де зазначено наступне "як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав". Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування чергових платежів, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Таким чином, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення її права. Згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. У частині першій статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Підсумовуючи наведене суд вважає протиправним нарахування банком відсотків після пред`явлення позову у справі № 278/467/16. Разом з тим, обраний спосіб захисту, суд вважає не відповідає вимогам законодавства й усталеній судовій практиці із даних правовідносин у зв`язку із чим позов слід задовольнити частково. Результати вирішення спору дають підстави стягнути з відповідача на користь держави судові витрати за розгляд даної справи, оскільки від їх сплати позивачка була звільнена при зверненні до суду. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial