Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить суд: - змінити спосіб стягнення аліментів з відповідача [PERSON] , встановлений 02 вересня 2013 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду у справі №495/6468/13-ц; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , аліменти у твердій грошовій сумі 6000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] ; - позбавити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Свою заяву позивачка обґрунтовує тим, що вона та відповідач [PERSON] , [INFO] , є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . 11 вересня 2013 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду у справі №495/6467/13-ц шлюб позивачкою та відповідачем було розірвано. Позивачка вказує, що після розлучення із відповідачем, вона з дитиною залишилися жити разом, а згодом переїхали жити у квартиру батьків позивачки, по [ADDRESS] , де мешкають по теперішній час. За місцем своєї реєстрації, у будинку батьків в с. Бритівка позивачка з сином не мешкає, увесь побут, повсякденне життя тривалий час пов`язане з містом Білгород-Дністровський. Зазначені обставини підтверджуються довідкою та актом про проживання, наданими КП «ЖЕО-№1». Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 02 вересня 2013 року у справі №495/6468/13-ц було вирішено стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини від усіх видів доходів (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15 серпня 2013 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Позивачка [PERSON] вказує, що після постановлення рішення у 2013 році минуло майже 10 років та через значні інфляційні процеси в Україні, наявність бойових дій в Україні внаслідок агресії росії значно підвищилася вартість життя. У зв`язку з наведеним розмір аліментів на утримання сина у вигляді в розмірі частини від усіх видів доходів (заробітку) відповідача, щомісячно складає 2458,25 гривень. Позивачка вказує, що зазначена сума не може забезпечити належний рівень матеріального утримання дитини та саме внаслідок даних обставин вона змушена звернутися до суду з позовом про зміну способу їх стягнення на стягнення у твердій грошовій в розмірі 6000 гривень. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] зазначає, що увесь час, починаючи від моменту розлучення відповідач не виявляє до своєї дитини батьківського піклування, ухиляється від її утримання, аліменти не сплачує майже взагалі, вигадуючи для виправдування своїх дій як підставу те, що хоче надавати дитині гроші на її особистий рахунок, з якого вона їх візьме після досягнення повноліття. Після розлучення відповідач [PERSON] жодного разу не спілкувався із сином, ніяким чином не проявив до нього своїх батьківських почуттів. У відповідності до довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів, станом на 31.10.2022 року наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці з дні пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, яка становить 130063,46 грн. 3 аналізу вказаного розрахунку випливає, що відповідач, починаючи з березня 2018 року по теперішній час сплачував аліменти лише у жовтні 2020 року - 1986.02 гривень, у листопаді 2021 року у сумі 1061,40 гривень, у квітні 2022 року - 2794.72 гривень, у червні 2022 року - 5000 гривень. Позивачка вказує, що у теперішній час неповнолітній [PERSON] , [INFO] навчається у 8-А класі Білгород-Дністровської 3СО №3 м. Білгород-Дністровський. За увесь час навчання батько жодного разу не поцікавився як навчається його син, так само було і у період, коли дитина відвідувала дитячий садочок. Жодного разу [PERSON] не відвідав батьківських зборів, не прийшов до школи, не забрав дитину зі школи. Зазначені обставини підтверджуються характеристикою на дитину з місця її навчання. Також зазначає, що останній раз батько [PERSON] спілкувався з сином за допомогою телефону і лише у травні, жодного разу не прийшов до нього додому, у квартиру де позивачка мешкає із дитиною. З вересня 2013 року відповідач [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання дитини, не спілкуються із сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, також не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню сином загальновизнаних норм моралі, не проявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не строює умов для здобуття сином повної загальної середньої освіти. Таким чином, такі обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що Відповідач повинен бути позбавлений батьківських прав. На підставі наведеного просить задовольнити позов. Процесуальні дії. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 листопада 2022 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27 лютого 2023 року витребувано від органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , 2009 року народження. 31.05.2023 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , 2009 року народження. Ухвалою суду від 23 серпня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Каланжов В.І., в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, наполягали на повному задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник відповідача - адвокат Тодорова Л.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач не має можливості на даний час утримувати сина [PERSON] так як на даний час ніде не працює, є головою громадської організації яка є не прибуткова, окрім того, має іншу родину в якій у відповідача є малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , яку він повинен утримувати, крім того на його утриманні перебуває дружина, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, а також малолітня [PERSON] , 2016 року народження, яка є донькою його дружини від першого шлюбу. Також зазначила, що батько не зустрічається із сином [PERSON] у зв`язку із тим, що дитина проживає у іншому місці, та у зв`язку із агресією россії проти України та постійними обстрілами Білгород-Дністровського району відповідач, побоюючись за своє життя, не може наразі приїздити до міста, де проживає син [PERSON] . На підтвердження своїх заперечень долучила до матеріалів справи, довідку про те, що відповідач на обліку у лікаря нарколога не перебуває, довідки про доходи з ПФУ форми ОК-5,та свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , 2016 року народження. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , у присутності представника органу опіки та піклування та законного представника повідомив суду, що хотів би спілкуватися із батьком, однак останній ініціативи не проявляє, також зазначив, що у нього є друзі, батьки яких ходять із ними на рибалку та футбол, і йому також хотілося б таких стосунків із батьком, однак батько із ним не спілкується, не телефонує йому, на його дзвінки ні відповідає, не вітає із святами, не дарує подарунків на день народження та новий рік, і він не пам`ятає коли в останній раз бачив батька. Вказав також, що одного разу він через свою тітку, яка є рідною сестрою батька, домовився про зустріч, він з матір`ю приїхали до міста Одеси, де чотири години чекали зустрічі із батьком, однак батько на зустріч не з`явився, та не зателефонував. Таке ставлення батька до нього ображає його почуття. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши доводи сторін та думку неповнолітньої дитини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини справи. Судом було встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] , є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 11 вересня 2013 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду у справі №495/6467/13-ц шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано. Позивачка вказує, що після розлучення із відповідачем, вона з дитиною залишилися жити разом, а згодом переїхали жити у квартиру батьків позивачки, по [ADDRESS] , де мешкають по теперішній час. За місцем своєї реєстрації, у будинку батьків в с. Бритівка позивачка з сином не мешкає, увесь побут, повсякденне життя тривалий час пов`язане з містом [PERSON] . Зазначені обставини підтверджуються довідкою КП «ЖЕО-№1» від 07.11.2022 року та актом про проживання від 07.11.2022 року, наданими КП «ЖЕО-№1». Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 02 вересня 2013 року у справі №495/6468/13-ц було вирішено стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини від усіх видів доходів (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15 серпня 2013 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Обґрунтовуючи свої доводи в частині вимог стосовно зміни способу стягнення із відповідача [PERSON] аліментів, позивачка зазначає, що після постановлення рішення у 2013 році минуло майже 10 років та через значні інфляційні процеси в Україні, наявність бойових дій в Україні внаслідок агресії росії значно підвищилася вартість життя. У зв`язку з наведеним розмір аліментів на утримання сина у вигляді в розмірі частини від усіх видів доходів (заробітку) відповідача, щомісячно складає 2458,25 гривень. Позивачка вказує, що зазначена сума не може забезпечити належний рівень матеріального утримання дитини та саме внаслідок даних обставин вона змушена звернутися до суду з позовом про зміну способу їх стягнення на стягнення у твердій грошовій в розмірі 6000 гривень. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] зазначає, що увесь час, починаючи від моменту розлучення відповідач не виявляє до своєї дитини батьківського піклування, ухиляється від її утримання, аліменти не сплачує майже взагалі, вигадуючи для виправдування своїх дій як підставу те, що хоче надавати дитині гроші на її особистий рахунок, з якого вона їх візьме після досягнення повноліття. Після розлучення відповідач [PERSON] жодного разу не спілкувався із сином, ніяким чином не проявив до нього своїх батьківських почуттів. Як вбачається із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржником [PERSON] , станом на 31.10.2022 року наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці з дні пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, яка становить 130063,46 грн. 3 аналізу вказаного розрахунку вбачається, що відповідач, починаючи з березня 2018 року по теперішній час сплачував аліменти лише у жовтні 2020 року - 1986.02 гривень, у листопаді 2021 року у сумі 1061,40 гривень, у квітні 2022 року - 2794.72 гривень, у червні 2022 року - 5000 гривень. Позивачка вказує, що у теперішній час неповнолітній [PERSON] , [INFO] навчається у 8-А класі Білгород-Дністровської 3СО №3 м. Білгород-Дністровський. За увесь час навчання батько жодного разу не поцікавився як навчається його син, так само було і у період, коли дитина відвідувала дитячий садочок. Жодного разу [PERSON] не відвідав батьківських зборів, не прийшов до школи, не забрав дитину зі школи. Як вбачається із характеристики [PERSON] , учня 8-А класу, наданої дирекцією Білгород-Дністровської ЗЗСО №3 04.11.2022 року, батько [PERSON] , [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не спілкується із вчителями та класним керівником, не бере участі у батьківських зборах. Також зазначає, що останній раз батько [PERSON] спілкувався з сином за допомогою телефону і лише у травні, жодного разу не прийшов до нього додому, у квартиру де позивачка мешкає із дитиною. З вересня 2013 року відповідач [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання дитини, не спілкуються із сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, також не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню сином загальновизнаних норм моралі, не проявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не строює умов для здобуття сином повної загальної середньої освіти. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно із ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов`язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначеної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Разом з тим, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц, від 17.07.2019 у справі № 642/2754/17. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] , як батьку неповнолітньої дитини, в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню сина [PERSON] , нехтування від своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), що зазначив і позивач у позовній заяві. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , без поважних причин залишивши його без батьківської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною та позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно її дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Виходячи із оцінки доказів у справі таке ухилення відповідача [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, суд вважає свідомим та умисним, що дає підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Задовольняючи позовні вимоги в частині вимог щодо позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав суд бере до уваги: -висновок органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради №02-29/979 від 26.05.2023 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , 2009 року народження, відповідно до якого встановлено: [PERSON] проживає разом із дружиною за адресою [ADDRESS] ; відповідно до витягу з ЄРДР, номер кримінального провадження 12023166240000072, внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 164 КК України, за ухилення від сплати аліментів; 27.02.2023 року на засіданні комісії з`ясовано думку неповнолітнього [PERSON] , який повідомив, що батько не спілкується із ним, не з`являється на зустрічі, про які домовлялися напередодні, останній раз бачився із батьком приблизьмо у 2016-2017 році, останнім часом батько не телефонує, на його телефонні дзвінки не відповідає, із днем народження не вітає, подарунків не надсилає; питання про позбавлення батьківських прав розглядалося на комісіях 10.03.2023 р., 27.04.2023 р., 16.05.2023 року, та переносилося у зв`язку із неявкою [PERSON] ; [PERSON] не спілкується із сином, не приймає участі у його вихованні та розвитку, має велику заборгованість по аліментах, порушує право дитини на місце реєстрації, не надав згоду на реєстрацію місця проживання дитини; [PERSON] виявив бажання приймати участь у вихованні дитини, але його бажання не супроводжуються конкретними діями; -думку неповнолітнього [PERSON] , який в судовому засіданні пояснив, що що хотів би спілкуватися із батьком, однак останній ініціативи не проявляє, також зазначив, що у нього є друзі, батьки яких ходять із ними на рибалку та футбол, і йому також хотілося б таких стосунків із батьком, однак батько із ним не спілкується, не телефонує йому, на його дзвінки ні відповідає, не вітає із святами, не дарує подарунків на день народження та новий рік, і він не пам`ятає коли в останній раз бачив батька. Вказав також, що одного разу він через свою тітку, яка є рідною сестрою батька, домовився про зустріч, він з матір`ю приїхали до міста Одеси, де чотири години чекали зустрічі із батьком, однак батько на зустріч не з`явився, та не зателефонував. Таке ставлення батька до нього ображає його почуття; -характеристику, надану дирекцією Білгород-Дністровської ЗЗСО №3 04.11.2022 року, батько [PERSON] , [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не спілкується із вчителями та класним керівником, не бере участі у батьківських зборах; -наявну заборгованість по аліментних зобов`язаннях [PERSON] , розмір якої складає станом на 31.10.2022 року 130063,46 грн. Відхиляючи доводи та заперечення проти позову відповідача [PERSON] та його представника, суд звертає увагу на той факт, що справа про позбавлення батьківських прав відповідача перебуває на розгляді у суді з листопада 2022 року, однак, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач [PERSON] не змінив свою поведінку по відношенню до сина [PERSON] за весь час розгляду справи та не довів свого бажання суду здійснювати свої батьківські обов`язки по відношенню до сина, належним чином. Суд також відхиляє доводи відповідача [PERSON] та його представника стосовно неможливості утримувати сина [PERSON] , у зв`язку із тим, що нього на утриманні окрім дружини та малолітньої доньки також знаходиться малолітня донька дружини від першого шлюбу, оскільки утримання цієї дитини не є його обов`язком. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що вимоги позивачки щодо позбавлення [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] є обґрунтованими, доводи, викладені на обґрунтування позову знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, у зв`язку із чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що позбавлення батьківських прав не позбавляє відповідача права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в разі зміни свого ставлення до сина, своєї поведінки та усунення обставин, що були підставою позбавлення батьківських прав. Стосовно позовних вимог щодо зміни способу стягнення аліментів з відповідача [PERSON] , встановленого 02 вересня 2013 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду у справі №495/6468/13-ц суд зазначає наступне. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 180 СК України). Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 192 СК України передбачено підстави зміни раніше встановленого розміру аліментів, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 152/100/18 (змінюючи спосіб стягнення аліментів суд перевіряє наявність підстав для зміни розміру аліментів, передбачених статтею 192 СК України, зокрема матеріального стану платника аліментів, надає належну оцінку його доводам про зміну його сімейного стану (наявність дитини від іншого шлюбу) та перебування на його утриманні непрацездатного батька, а також матеріального стану позивача, наявність погіршення або поліпшення стану здоров`я когось із сторін чи дитини). Суд, перевіривши доводи позивачки та заперечення відповідача, приходить до висновку, про те, що не має підстав для зміни способу стягнення аліментів, адже у даному випадку це призведе до збільшення розміру аліментів, у той час, як сімейний стан відповідача [PERSON] змінився, та на його утриманні перебуває малолітня дитина [PERSON] , [INFO] та дружина, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. У зв`язку із чи у задоволенні позову у цій частині вимог слід відмовити у задоволенні. Висновки за результатами розгляду справи Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що у ході розгляду справи встановлено беззаперечні докази повного відсторонення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, тому враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню, у зв`язку із чим слід позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , оскільки це буде відповідати якнайкращим інтересам неповнолітньої дитини.

Outcome: partial