Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-28 00:00:00

Розглядуваним позовом заявниця у особі представника просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за позикою у розмірі 63 028 доларів США. У обґрунтування заявленого суду повідомлено наступне. Між сторонами укладено договір позики за яким відповідач позичив у позивачки грошові кошти у розмірі 60 тисяч доларів США у строкове користування. У обумовлені строки грошові кошти повернуті не були у зв`язку із чим позивачка просить суд захистити права порушені відповідачем у обраний спосіб. На запитання головуючого представник позивачки повідомив суду, що розписка не містить конкретизації доларів, які надавались у борг (долари США, Канади, Австралії і т.п.), оскільки позикодавець не знав про існування інших окрім доларів США. Розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження з огляду на обсяг ціни позову. У судовому засіданні представниця відповідача заперечувала щодо задоволення вимог. На запитання головуючого повідомила суду, що її довіритель не спростовує й не визнає написання розписки наданої позивачкою. Між сторонами мали місце відносини з приводу отримання грошових коштів у борг. Однак чи було це за наданою позивачкою розпискою повідомити не може. Сумнівів відповідності долученої до матеріалів справи копії розписки представниця відповідача у судовому засіданні на окреме запитання головуючого не висловлювала. Заслухав пояснення представників сторін, дослідив надані позивачкою матеріали, судом встановлено наступні фактичні обставини справи й відповідно ним правовідносини. Позивачка є громадянкою України й користується правами особи з інвалідністю ІІ групи. 30 червня 2021 року, відповідно до дослідженої копії розписки, відповідач взяв у борг у позивачки 60 тисяч доларів із строком повернення до вересня 2021 року. Розписка містить прізвище, ініціали й підпис відповідача. Справжність підпису представниця відповідача у судовому засіданні не ставила під сумнів. На запитання головуючого чи звертався відповідач до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій позивачки щодо використовуваної наразі згадуваної розписки від 30 червня 2021 року, представниця відповідача надала негативну відповідь. За не спростовуваним у судовому засіданні представницею відповідача розрахунком 3% річних, з часу отримання грошових коштів й до звернення до суду позивачкою їх розмір становить 3 027,95 доларів США. Проаналізувавши фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідач отримав від позивачки грошові кошти у зазначеному розмірі, які зобов`язався повернути у обумовлений строк, про що склав розписку. Оскільки відповідач зобов`язання з повернення позичених коштів не виконав в повному обсязі, позивачка звернулась до суду з цим позовом. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю досліджена судом розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми. До такого висновку суд дійшов враховуючи зміст відображеної у ній інформації. Досліджуючи боргову розписку, судом встановлено справжню правову природу укладеного договору позики, за якою відповідач реально отримав грошові кошти. Дані висновки судом зроблено в тому числі з урахуванням пояснень представниці позичальника, які вона надала. Жодних доказів, які б спростовували такі висновку відповідач суду не надав. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач не виконав умов укладеного із позивачем договору позики, оформленого розпискою. Звідси суд робить висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу. Що стосується стягнення суми позики в іноземній валюті доларах США суд зазначає наступне. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: "валютні цінності": валюта України грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього Декрету надалі під термінами: "валюта України" розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; "іноземна валюта": розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті\~ або банківських металах; "валютні операції": операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; "резиденти": фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без\~ громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; "нерезиденти": фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ). У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Таким чином, на переконання суду, є підстави для ухвалення рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Правовий висновок у аналогічних правовідносинах надано ВП ВС у рішенні від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 (номер в реєстрі 79958186). Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що в ході розгляду справи встановлено, що відповідач отримав грошові кошти позивачки і не повернув їх у повному обсязі, чим порушив права останньої. Звідси, заявлений позов про стягнення не повернутої заборгованості підлягає до задоволення. Розмір заборгованості не спростовувався ні відповідачем ні її представником у судовому засіданні. Стосовно відсутності у розписці згадування про належність позиченої валюти конкретній державі, суд зазначає наступне. Суд погоджується з доводами представника позивачки, що розписка стосується доларів США. Доводи представника позивачки про обізнаність існування лише доларів США не спростовувались будь-якими способами відповідачем та його представницею. Більше того, пасивне ставлення відповідача до відстоювання власної позиції у суді з приводу даних вимог у сукупності із ціною позову, суд вважає підтверджують доводи позивачки з приводу передання саме доларів США і також свідчать про ухилення відповідачем від виконання взятого на себе зобов`язання. Суд задовольняє позов частково, оскільки заявлений обсяг вимог спростовується розрахунком трьох відсотків річних. Результати вирішення спору дають підстави стягнути з відповідача на користь держави судові витрати. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial