Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

4 травня 2023 року до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку та за підписом представника позивача - адвоката Карасави О.П., надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської районної державної адміністрації про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька, у якій позивач просить надати їй дозвіл на реєстрації місця проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , за місцем її реєстрації, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без згоди батька дитини [PERSON] та покласти судові витрати на відповідача. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 17 жовтня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб та у них народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 4 червня 2021 року у справі №363/4409/20 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Дане рішення суду набрало законної сили. Ще до розірвання шлюбу позивач з дитиною проживали і продовжують проживати окремо від батька дитини, який у її вихованні та утриманні участі не приймає, інтересами дитини не цікавиться. Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 25 січня 2022 року у справі №643/5416/21 задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] до досягнення дитиною повноліття у твердій сумі у розмірі 5000 гривень щомісячно. Позивач зареєстрована за адресою [ADDRESS] , та є співвласницею квартири за цією адресою. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Місце проживання дитини - [PERSON] не зареєстроване за жодною адресою ще з народження дитини. Позивач намагалась зареєструвати місце проживання дитини за своєю адресою місця проживання, тричі зверталась із письмовою заявою до відповідача із проханням надати згоду на реєстрацію місця дитини за адресою реєстрації матері, однак ні згоди на реєстрацію ні жодної відповіді від відповідача отримано не було. Таким чином, у випадку ненадання згоди батьком дитини на реєстрацію місця проживання дитини такий дозвіл може надати суд. Після виконання судом вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 9 травня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено до розгляду у судове засідання на 26 червня 2023 року о 14:00, про що повідомлено учасників провадження. Також, вказаною ухвалою суду залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. 20 червня 2023 року на електронну адресу суду від представника Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради - Макарійчук А.В. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини, зазначивши, що подання висновку органу опіки та піклування до суду у спорах, пов`язаних із наданням дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька, не передбачено чинним законодавством. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22 червня 2023 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Красави Олега Петровича про його участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції поза межами суду за допомогою системи відеоконференцзв`язку «EasyCon». Судове засідання, призначене на 26 червня 2023 року не відбулося, у зв`язку із неможливістю його проведення в режимі відеоконференції за участі представника позивача. При цьому відповідач та представники третіх осіб у судове засідання не з`явились. Наступну дату розгляду справи призначено на 30 серпня 2023 року о 10:00, про що повідомлено учасників провадження судовими повістками та на офіційному веб-сайті Вишгородського районного суду Київської області розміщено «Оголошення про виклик [PERSON] до суду на 30 серпня 2023 року». 11 липня 2023 року до суду від виконуючого обов`язки начальника служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської районної державної адміністрації К.Грищенко надійшло клопотання про заміну сторони у справі, посилаючись на проведення децентралізації відповідно до норм чинного законодавства України, та просить залучити до участі у справі у якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Петрівської сільської ради за територіальної належність та місцем проживання відповідача. У судовому засіданні, призначеному на 30 серпня 2023 року, в режимі відеоконференції, взяв участь представник позивача - адвокат Карасава О.П. Інші учасники провадження не з`явилися. Конверти, надіслані відповідачу із судовими повістками про виклик до суду на 26 червня та 30 серпня 2023 року, копією ухвали суду про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками, повернулися до суду без вручення адресату з причин «адресат відсутній за вказаною адресою». Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30 серпня 2023 року замінено у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька, третю особу - Службу у справах дітей та сім`ї Вишгородської районної державної адміністрації на належну - Службу у справах дітей та сім`ї Петрівської сільської ради, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 15:30 28 вересня 2023 року, про що повідомлено учасників провадження та на сайті Вишгородського районного суду Київської області розміщено «Оголошення про виклик [PERSON] до суду на 29 вересня 2023 року». У призначене судове засідання учасники провадження не з`явився, про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, при цьому від представник позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач, отримавши особисто судову повістку про виклик до суду, поважності причин неявки не повідомив, із заявами та/або клопотаннями до суду не звертався. Треті особи своїх представників до суду не направили, при цьому в матеріалах справи містить клопотання представника Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Вирішуючи питання про можливість проведення судового засідання у відсутності учасників провадження, суд враховує заяву представника позивача та Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, належне повідомлення відповідача та Службу у справах дітей та сім`ї Петрівської сільської ради про день, час та місце розгляду справи та положення статті 223 ЦПК України. Враховуючи наявність умов, визначених у частині першій статті 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено, що позивач - [PERSON] та відповідач - [PERSON] з 17 жовтня 2017 року перебували у зареєстрованому Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у місті Києві шлюбі, актовий запис №2756 (а.с. 14). Перебуваючи у шлюбі, у позивача та відповідача, [INFO] народилася донька - [PERSON] . Як вбачається зі свідоцтва про народження дитини, серії [NUMBER] , батьками зазначені: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 13). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 4 червня 2021 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 17 жовтня 2017 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №2756 (а.с. 15-16). Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 25 січня 2022 року стягнуто з [PERSON] , (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) аліменти на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 5000 гривень, починаючи з дня звернення до суду - 29.03.2021 року та до повноліття дитини (а.с. 20-21). Як встановлено Московським районним судом міста Харкова дитина - [PERSON] проживає разом з позивачем - [PERSON] . Згідно із частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №6317-1392983-2018 від 2 березня 2018 року, місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с 9). Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місяця проживання №3228-786578-2017 від 5 вересня 2017 року, місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Як зазначено у позовній заяві, місце проживання дитини - [PERSON] не зареєстроване за жодною адресою з народження дитини. Позивач намагалась зареєструвати місце проживання дитини за своєю адресою місця проживання та зверталася зі згодою до батька дитини проте, ні згоди на реєстрацію ні жодної відповіді від відповідача отримано не було. Так, на підтвердження зазначеного, у матеріалах справи містяться листи-звернення позивача до відповідача - [PERSON] від 11, 27 березня та 11 квітня 2023 року про надання згоди на реєстрацію дитини - [PERSON] , [INFO] , за її зареєстрованим місцем проживання: [ADDRESS] . Вказані листи було надіслано засобами поштового зв`язку на адресу проживання [PERSON] та ним отримано особисто лист-звернення від 27 березня 2023 року (а.с. 22-35). Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло від 9 листопада 1998 року, реєстраційний № [NUMBER] , виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частині: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (нині - [PERSON] ) (а.с. 17-18). Так, відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] про народження [PERSON] , її батьками є: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19). Тобто, позивач просить дозволу на реєстрацію місця проживання за її зареєстрованим місцем проживання у квартирі, яка належить їй та діду і бабі дитини. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За приписами частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Згідно пункту 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику. Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей. Відповідно до положень пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Також, пунктом 26 встановлено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Отже, реєстрація місця проживання дітей, які не досягли 14 років, здійснюється за місцем проживання їх батьків. Як встановлено, за відсутності між сторонами спору щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, між сторонами існує спір щодо реєстрації місця проживання дитини за адресою матері, оскільки відповідач не надає такої письмової згоди. Чинним законодавством передбачено право одного з батьків у разі відсутності згоди іншого вирішити це питання в судовому порядку. Так, у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021року у справі № 752/2951/20 (провадження № 61-11860св21), викладено висновок щодо застосування пункту 18 Правил реєстрації місця проживання. За змістом вказаного висновку при вирішенні спору між батьками щодо реєстрації місця проживання дитини та зняття її з реєстрації за відсутності згоди іншого з батьків з`ясуванню підлягає питання, чи була вказана відмова безпідставною, або ж вона викликана певними обставинами. Якщо відсутність згоди відповідача на реєстрацію місця проживання дитини з позивачем обумовлена наявністю спору між сторонами щодо того, з ким із батьків має проживати дитина і остаточне рішення з цього приводу не ухвалене, саме рішення у справі про визначення місця проживання дитини є підставою для реєстрації місця її проживання і буде ефективним способом захисту прав дитини. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 752/11923/20 (провадження № 61-5706св21). Так, при вирішенні цієї справи, судом не встановлено наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дитини, у тому числі наявності справи щодо цього. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями Конвенції, а саме: а)чи є втручання законним; б)чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в)чи є такий захід (втручання в право) пропорційним визначеним цілям. У рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 року ЄСПЛ зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному «дотриманню» права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому, та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду. Суд послідовно встановлював, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов`язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз`єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов`язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Байт і Кеннеді проти Німеччини (п.67) «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II, проти Німеччини» (п.45). Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Враховуючи викладене, зважаючи на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими законодавством в сфері зняття з реєстрації та реєстрації місця проживання малолітньої дитини, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів неповнолітньої особи, з метою повного захисту їх прав і інтересів та пріоритетності якнайкращого їх забезпечення, суд, виходячи з встановлених обставин справи, вважає, що неможливість реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання позивача суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 1073,60 гривень.

Outcome: approved