Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

[PERSON] , правонаступниками якої є [PERSON] та [PERSON] , звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] до початку збройного конфлікту постійно проживала в даному будинку. Протягом періоду з літа 2014 року по серпень 2015 року під час проведення антитерористичної операції, внаслідок скоєних неодноразово артилерійських обстрілів (терористичних актів), було повністю знищено належний [PERSON] на праві власності житловий будинок. Будинок був знищений внаслідок прямого влучання бойових снарядів. Для проживання він не придатний, що підтверджується актом від 20 жовтня 2015 року. З метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, який охопив територію Донецької та Луганської області, ще влітку 2014 року [PERSON] покинула своє постійне місце проживання та перемістилась в с. Кам`яна Яруга Чугуївського району Харківської області. Восени 2014 року вона переїхала до м. Шостки Сумської області, а в вересні 2015 року переїхала до м. Ізюм Харківської області, де залишилась проживати. 17 жовтня 2018 року [PERSON] звернулась із заявою про скоєння злочину, а саме терористичного акту, до ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях. Листом від 12 листопада 2018 року СВ 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях за №78/2/13-5057нт [PERSON] був надісланий витяг з ЄРДР по кримінальному провадженню за №22018050000000229, відповідно до якого досудове розслідування за фактом пошкодження жилого будинку [PERSON] проводиться вказаним слідчим відділом, правова кваліфікація вчиненого злочину за ч.1 ст.258 КК України. 04 червня 2019 року слідчий СВ 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях, встановивши, що житловий будинок [PERSON] був знищений повністю та що вчинений терористичний акт призвів до заподіяння значної майнової шкоди [PERSON] , перекваліфікував кримінальне правопорушення по вказаному кримінальному провадженню №22018050000000229 з ч.1 ст.258 КК України на ч.2 ст.258 КК України. 28 листопада 2018 року [PERSON] звернулась до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації з заявою на отримання компенсації за зруйноване житло та проханням прийняти зруйноване житло [PERSON] . Однак, [PERSON] було відмовлено у прийнятті зруйнованого внаслідок проведення антитерористичної операції житла та виплаті компенсації, що підтверджується листом Департаменту з питань цивільного захисту, мобілізаційної та оборонної роботи Донецької обласної державної адміністрації від 05 лютого 2019 року №Б-0013/1.1/106-19/0.422-30. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України. Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми. Розпорядженням КМУ від 16 жовтня 2014 року №1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей. На виконання цього розпорядження КМУ головою Донецької обласної державної адміністрації видано розпорядження від 05 січня 2015 року №1 «Про створення штабу з організації відновлення об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області». Житло [PERSON] було розташоване в районі проведення антитерористичної операції, було пошкоджено в період проведення антитерористичної операції та внаслідок скоєння терористичного акту. Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення АТО, є розташування пошкодженого майна на території АТО. Згідно з ст.4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» саме КМУ у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Враховуючи повноваження КМУ в системі суб`єктів боротьби з тероризмом, КМУ в даному випадку є представником держави. Відповідно до ст.43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Частиною 1 статті 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання шляхом: надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб`єктів господарювання; будівництва житлових будинків для постраждалих; закупівлі квартир або житлових будинків. Відповідно до частин 3, 4, 7, 8 ст.86 Кодексу цивільного захисту України будівництво або закупівля житлових будинків чи квартир для постраждалих, які проживали у приватному житловому фонді, здійснюється за рахунок державних коштів, які виділяються на зазначені цілі, за вирахуванням коштів, отриманих постраждалим за страхування будинку, якщо будинок був застрахований. Постраждалі, які проживали у приватному житловому фонді, мають право на власне будівництво житлового будинку на умовах фінансування, зазначених у частині третій цієї статті, з одержанням для цього земельних ділянок. Якщо будівництво або закупівля квартири (житлового будинку) для постраждалих здійснюється місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування, суб`єктами господарювання, грошова компенсація за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) не виплачується. Постраждалі, яким виплачено грошову компенсацію за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок), житлом за рахунок держави не забезпечуються. Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, майно яких було зруйноване під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях внаслідок скоєння терористичного акту - відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного захисту України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до частини 9 ст.10 ЦПК України, до спірних правовідносин щодо відшкодування [PERSON] шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження житла терористичним актом, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст.86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Відповідно до ч.10 ст.86 Кодексу цивільного захисту України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 грудня 2018 року №335 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» затверджено показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розраховані станом на 01 жовтня 2018 року), зокрема, по Донецькій області вартість 1 кв.м загальної площі квартир, будинку (з урахуванням ПДВ), затверджена на рівні 12 446 грн. Враховуючи, що згідно з договором купівлі-продажу від 22 березня 1988 року та технічного паспорту на житловий будинок, що належить на праві власності [PERSON] , житловий будинок [PERSON] має загальну площу 40,6 кв.м, тому ціна позову складає: 12 446 х 40,6 = 505 307,60 грн. В зв`язку з викладеним, просить суд стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь на відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом у вигляді зруйнування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 505 307,60 грн. Позивач, [PERSON] , до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, за участю його представника, адвоката Сніжка П.В. Представник позивача - [PERSON] - адвокат Сніжко П.В., який діє на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АХ № 1148750 від 14 вересня 2023 року, в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, уточнив, що кошти в рахунок відшкодування заподіяної шкоди в повному обсязі необхідно стягнути на користь [PERSON] , оскільки другий спадкоємець, [PERSON] , спадщину після [PERSON] не прийняв, позов просив задовольнити. Позивач, [PERSON] , до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача, Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Колотілова Н.В. , яка наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 26.12.2022 №4974/04 призначена на посаду завідувача сектору судової роботи у Харківській області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесена до переліку підписантів Міністерства юстиції України з правом діяти виключно в судах України без окремого доручення керівника, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, обґрунтування своєї позиції навела аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Представником відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України подано відзив, в якому зазначено, що позов є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідач зазначає, що [PERSON] пропущено строк звернення до суду, а підстави, на які посилається [PERSON] як на підставу для поновлення строку звернення до суду, є не поважними. Щодо вимоги [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, ст.56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Для застосування даної норми Конституції України повинен бути наявний встановлений факт незаконного рішення, дії чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Зі змісту поданого позову про існування такого факту не йдеться, адже проведення АТО відбувається на виконання рішення РНБО від 13 квітня 2014 року, у повній відповідності до Закону України «Про боротьбу з тероризмом», а також сама [PERSON] не оскаржує правомірність проведення АТО. Разом з тим, [PERSON] вважала, що Закон України «Про боротьбу з тероризмом» є спеціальним стосовно правовідносин щодо боротьби з тероризмом. Статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом2 передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону із наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку встановленому законом. Однак, жодним нормативно-правовим актом не визначено, що органом, який здійснює таке відшкодування є Кабінет Міністрів України. Відтак, Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки визначені законодавством завдання та повноваження Кабміну не передбачають проведення виплат коштів внаслідок терористичного акту. Отже, Кабмін не є тим органом, до повноважень якого віднесено поновлення порушеного права [PERSON] [PERSON] в позовній заяві зазначала, що до спірних правовідносин щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження житла терористичним актом, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст.86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Однак, відповідно до ст.1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена ст.258 КК України. У свою чергу, Кодекс цивільного захисту України регулює відносини, пов`язані із захистом населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій, регулюванням на них, функціонуванням єдиної державної системи цивільного захисту тощо. Таким чином, з аналізу зазначених норм законодавства, вчинення терористичного акту або проведення антитерористичної операції не є надзвичайною ситуацією. Отже, Кодекс цивільного захисту України не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки будинок [PERSON] був пошкоджений не в наслідок надзвичайної ситуації. [PERSON] не було надано жодного доказу, який би підтверджував, що саме внаслідок дій ЗСУ або КМУ було пошкоджено її будинок, а не внаслідок збройної агресії РФ. Більш того, у витязі з ЄРДР щодо кримінального провадження №22018050000000229 зазначено, що будинок [PERSON] , який знаходиться в м. Горлівка, був пошкоджений внаслідок обстрілу протягом 2014 - 2015 років з боку незаконних збройних формувань терористичної організації «ДНР». Вказане свідчить, що КМУ не є належним відповідачем у даній справі. [PERSON] у позовній заяві посилалась як на підставу завдання майнової шкоди, норму встановлену ст.1166 ЦК України. При цьому, обов`язок відшкодовувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення, його елементами є: протиправна поведінка правопорушника, вина правопорушника, безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправної поведінкою правопорушника, шкода правам чи охоронюваним законом інтересам постраждалих осіб. В даному випадку не доведено наявність усіх складових, які є юридичною підставою для відповідальності. Поряд з цим, аналіз ст.1177 ЦК України дає підстави зробити висновок про наявність кількох складових для застосування цієї норми. Такими складовими є наявність кримінального правопорушення, завдання шкоди, та те, що така шкода завдана саме внаслідок кримінального правопорушення. Надані [PERSON] докази не дають підстави зробити висновок, що шкода завдана позивачу внаслідок пошкодження її житла, спричинена саме внаслідок кримінального правопорушення, оскільки доказів на підтвердження прийняття досудовим слідством в рамках кримінального провадження процесуальних рішень по суті порушеного провадження не надано. [PERSON] зверталась до Донецької обласної державної адміністрації з заявою про передачу її зруйнованого житла для отримання компенсації, передбаченої Кодексом цивільного захисту України. У відповіді Департамент з питань цивільного захисту, мобілізаційної та оборонної роботи Донецької обласної державної адміністрації повідомило про відсутність правових підстав для прийняття житла [PERSON] , зруйнованого внаслідок проведення антитерористичної операції та виплати компенсації за нього. Зважаючи на вищевикладені підстави та враховуючи відсутність спеціального нормативно-правового акту, який би визначав механізм відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, помилково визначено, що у якості відповідача по даній справі повинен бути Кабмін , оскільки у передбаченому законом порядку не було встановлено наявність протиправності дій чи бездіяльності останнього відносно [PERSON] . На підтвердження завдання матеріальної шкоди, [PERSON] до позову було надано акт від 20 жовтня 2015 року, затверджений розпорядженням голови адміністрації м. Горлівки 03 листопада 2015 року №603-р та засвідчений печаткою «Донецької народної республіки». Відповідно до ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачає, що діяльність збройних формувань РФ та окупаційної адміністрації РФ У Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Таким чином, акт обстеження будинку [PERSON] не може бути належним та допустимим доказом, а отже, не може бути взятий до уваги судом при вирішення даної справи. [PERSON] не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, зокрема факту руйнування його житла внаслідок терористичного акту під час антитерористичної операції, а також розміру завданої шкоди. [PERSON] не доведено, що будинок був повністю знищений, а також не доведено, що пошкодження сталося внаслідок дій чи бездіяльності КМУ. Тільки вироком суду може бути визначена кваліфікація кримінального правопорушення та обставини кримінального правопорушення, однак на час розгляду даної справи судом такий вирок не ухвалювався, а за вказаним фактом здійснюється досудове розслідування, що є складовою кримінального провадження та передує судовому розгляду справи. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх майнових прав та інтересів, оскільки таке питання повинно вирішуватися в рамках кримінальної справи, порушеної на підставі заяви [PERSON] відповідно до норм КПК України. Відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 14 вересня 2023 року, представник відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України, надав відзив додатково до відзиву від 31 січня 2019 року, в якому зазначив, що передбачене у ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України відшкодування за матеріальну шкоду, завдану позивачам внаслідок терористичного акту в період проведення антитерористичної операції незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачів щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування нею шкоди, завданої терористичним актом. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Щодо стягнення матеріальної шкоди на підставі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідач зазначає, що позивачі звернулись до суду за захистом своїх прав, порушених внаслідок збройного конфлікту на території Донецької області. При цьому, м. Горлівка Донецької області включено до переліку населених пунктів, які визнані постановою ВРУ від 17 березня 2015 року №254-VІІІ тимчасово окупованими територіями, а тому держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції не має юрисдикції щодо гарантування прав і свобод громадян на цій території. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову, оскільки шкода про відшкодування якої заявлено позовні вимоги та виконання державою Україна своїх обов`язків щодо гарантування прав і свобод громадян не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку. Постановою КМУ від 20 березня 2022 року №326 затверджено порядок визначення шкоди та збитків, завданих внаслідок збройної агресії. Відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації РФ окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію, а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди. Враховуючи відсутність у даному випадку обов`язку Держави в особі КМУ щодо гарантування прав позивачів та підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між його невиконанням та спричиненої шкодою, відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність. Представник відповідача, Державної казначейської служби України, Пузіков В.А., який діє на підставі довіреності від 23 січня 2023 року, в судовому засіданні заперечував проти задоволенні позову, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, на обґрунтування своєї позиції навів доводи аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Представником відповідача Державної Казначейської служби України подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не погоджується з вимогами позивача і доводами у повному обсязі, вважає їх необґрунтованими з наступних підстав. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 15.04.2015 № 215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема, управляє наявними фінансовими ресурсами, що консолідуються на єдиному казначейському рахунку, що ним обліковуються. Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках. Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 ЦК України. Зазначають, що Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 жовтня 2001 № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує таке. В Основному Законі держави розмежовуються такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, 13, 38, 55, 56, 62 Конституції України та інші). Водночас, державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна. Бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями. Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» не було передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. В матеріалах справи відсутні докази того, що пошкодження будинку та майна позивача спричинені саме проведенням антитерористичної операції у зазначеному позивачем районі, не визначені особи, якими були завдані зазначені пошкодження, не встановлено факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та спричиненою позивачеві шкодою. Захист особи, держави і суспільства від тероризму, виявлення та усунення причин і умов, які його породжують, правові та організаційні основи боротьби з цим небезпечним явищем, повноваження і обов`язки органів виконавчої влади, об`єднань громадян і організацій, посадових осіб та окремих громадян у цій сфері, порядок координації їх діяльності, гарантії правового і соціального захисту громадян у зв`язку із участю у боротьбі з тероризмом визначає Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» визначені наступні поняття: терористичний акт - злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 КК України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258-260, 443, 444, а також іншими статтями КК України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до КК України; антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Наведені поняття не є тотожними, є різними за змістом та значенням. Статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Нормативними приписами ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено відшкодування шкоди, заподіяної громадянам лише терористичним актом. Натомість цей закон не передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам в результаті проведення антитерористичної операції, яка спрямована на припинення терористичної діяльності, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, тобто, протидії терористичному акту. Оскільки терористичний акт - це злочинне та каране діяння на підставі ст.258 КК України, наявність якого визначається лише обвинувальним вироком суду у кримінальній справі, то обов`язковою умовою застосування положень ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 1177 ЦК України є наявність обвинувального вироку суду, який набрав законної сили. Без визначення наявності злочину, передбаченого ст. 258 КК України, у встановленому КПК України порядку, підстав для проведення відшкодування шкоди, завданої терористичним актом позивачу немає. Крім того, позивач не надав до суду жодної інформації про стан розслідування кримінального провадження та про наявність вироку суду в кримінальній справі, який набрав законної сили. Наявність самої заяви та відкриття кримінального провадження за ст. 258 КК України до правоохоронних органів не надає підстав позивачу звертатися до суду з позовом до Казначейства про відшкодування матеріальної шкоди. Хоча стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не визначає механізм визначення розміру відшкодування, проте такий механізм визначений Кодексом цивільного захисту України. Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій і Луганській областях, відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного захисту України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до частини 8 статті 8 ЦПК України, до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження квартири терористичним актом. А саме - щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму статті 86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується зі статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Частиною 9 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. В матеріалах справи позивач не зазначає про факт добровільної передачі зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла. Недотримання вимог ч.9 ст.86 Кодексу унеможливлює застосування інших норм Кодексу, а саме: забезпечення житлом позивача або виплати грошової компенсації за рахунок держави. На підставі викладеного відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. 13 вересня 2019 року [PERSON] надала відповідь на відзив Державної Казначейської служби України, в якому зазначила, що посилання Державної Казначейської служби України на відсутність в Законі України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не спростовує наявності підстав для відшкодування завданої шкоди. Крім того, на виконання Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у державному бюджеті України кожного року передбачені значні грошові кошти на виконання рішень, гарантованих державою, тобто рішень, боржником у яких є державний орган, а саме бюджетна програма КПКВ 3504040 «Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою». Обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи. Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі статті 19 зазначеного Закону. Обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення АТО, є розташування пошкодженого майна на території АТО. Згідно з розпорядженням КМУ №1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, м. Горлівка, в якому було розташовано житло [PERSON] , належить до населених пунктів, в яких здійснювалась антитерористична операція. Факт повного руйнування житла [PERSON] та не придатність його для проживання підтверджується Актом від 20 жовтня 2015 року, особистими показами позивача та свідків, витягом з ЄРДР по кримінальному провадженню №22018050000000229. На момент звернення до суду [PERSON] , держава не прийняла відповідний закон, як це передбачено ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», на підставі якого виплачується компенсація за шкоду, заподіяну громадянам терористичним актом. Однак, відсутність відповідного закону не може бути перешкодою у захисті прав [PERSON] . Відповідно до ч.ч.3, 4, 7, 8 ст.86 Кодексу цивільного захисту України будівництво або закупівля житлових будинків чи квартир для постраждалих, які проживали у приватному житловому фонді, здійснюється за рахунок державних коштів, які виділяються на зазначені цілі, за вирахуванням коштів, отриманих постраждалим за страхування будинку, якщо будинок був застрахований. Постраждалі, які проживали у приватному житловому фонді, мають право на власне будівництво житлового будинку на умовах фінансування, зазначених у частині третій цієї статті з одержанням для цього земельних ділянок. Якщо будівництво або закупівля квартири (житлового будинку) для постраждалих здійснюється місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування суб`єктами господарювання, грошова компенсація за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) не виплачується. Постраждалі, яким виплачено грошову компенсацію за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок), житлом за рахунок держави не забезпечуються. [PERSON] в позовній заяві зазначала про те, що 28 листопада 2018 року звернулась до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації з заявою на отримання компенсації за зруйноване житло та проханням прийняти її зруйноване житло. Однак їй було відмовлено у прийнятті зруйнованого внаслідок проведення антитерористичної операції житла та виплаті компенсації. Таким чином, [PERSON] було здійснено всі заходи для передачі зруйнованого житла, однак саме представники держави відмовились від прийняття майна. Таким чином, [PERSON] зазначила, що є всі підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. [PERSON] є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі продажу від 22 березня 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Горлівської державної нотаріальної контори Литвиненко Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 749. Згідно з даними технічного паспорту від 02 березня 1988 року житловий будинок по [ADDRESS] , загальню площею 40,6 кв м, житловою площею 16,5 кв.м. складається з однієї жилої кімнати, двох коридорів та кухні. З паспорту серія [NUMBER] вбачається, що [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи також міститься довідка ВПО від 14 березня 2017 року № 0000140495, згідно з якою [PERSON] була внутрішньо переміщеною особою та фактично проживала за адресою: [ADDRESS] . З копії листа заступника начальника слідчого відділу 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях № 78/2/13-5057пт від 12 листопада 2018 року вбачається, що за заявою [PERSON] були внесені відомості до ЄРДР за №22018050000000229 від 09 листопада 2018 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258 КК України. Згідно з витягом з ЄРДР №22018050000000229 від 09 листопада 2018 року внаслідок обстрілу протягом 2014-2015 років з боку незаконних збройних формувань терористичної організації «Донецька народна республіка» м. Горлівка, було пошкоджено будинок за адресою [ADDRESS] , який належить [PERSON] та будинок за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] . Згідно з листом слідчого відділу 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях № 78/2/13-1904пт від 04 червня 2019 року вбачається, що кримінальне правопорушення було перекваліфіковано з ч.1 ст. 258 КК України на ч. 2 ст.258 КК України. Також повідомлено, що в рамках кримінального провадження на той час жодній особі не повідомлено про підозру, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває. 28 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до Донецької обласної державної адміністрації, обласної військово-цивільної адміністрації, яких просила надати їй грошову компенсацію за її зруйноване житло за адресою: [ADDRESS] , у розмірі, передбаченому ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України протягом 30 днів з моменту отримання цієї заяви та прийняти об`єкт - її зруйноване житло за адресою: [ADDRESS] . За результатами розгляду зазначеного звернення [PERSON] . Департаментом з питань цивільного захисту, мобілізаційної та оборонної роботи Донецької обласної державної адміністрації було повідомлено, що у облдержадміністрації, обласної військово-цивільної адміністрації відсутні правові підстави для прийняття її житла, зруйнованого внаслідок проведення антитерористичної операції та виплати компенсації за нього. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Ізюмським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 26 січня 2021 року. 30 червня 2021 року Ізюмською державною нотаріальною конторою Харківської області до майна померлої [PERSON] було заведено спадкову справу за №293/2021. З заявою про прийняття спадщини після [PERSON] до нотаріальної контори звернувся брат померлої - [PERSON] . Крім того, 30 червня 2021 року з заявою про відмову від спадщини до нотаріальної контори звернувся другий брат померлої - [PERSON] . Відповідно до статей 1216, 1217ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (згідно з частиною другою статті 1272 ЦК України). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України). Отже, 30 червня 2021 року заявою засвідченою приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Стрельцовою О.О., позивач [PERSON] відмовився від прийняття спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] . Згідно із частинами п`ятою та шостою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Враховуючи відмову [PERSON] від спадщини, до складу якої увійшов будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] в задоволенні позову до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, оскільки в зв`язку з відмовою від спадщини він не набув прав на спадкове майно, зокрема, на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , тому не може вимагати відшкодування шкоди за його знищення. Щодо позовних вимог [PERSON] до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, суд зазначає наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України). За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). У статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справа № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19) зроблено висновок, що «передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, з огляду на відсутність відповідного закону не породжує легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції об`єкт нежитлової нерухомості незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції поряд із негативним обов`язком утриматися від неправомірного втручання у право мирного володіння майном держава має позитивні обов`язки гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, ефективне використання цього права та його відновлення у разі порушення. Позитивні обов`язки можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами. Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, зокрема, у право мирного володіння майном і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна; тоді як за порушення негативного обов`язку не втручатися у вказане право держава може бути зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану майну, у повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір». Згідно зі змістом позовних вимогу у цій справі позивач вважає, що має право на відшкодування майнової шкоди за рахунок держави за пошкодження (знищення) його майна згідно зі статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Позивач вважає, що з огляду на факт руйнування його майна внаслідок терористичного акту Держава Україна зобов`язана відшкодувати шкоду в розмірі реальної вартості такого майна. Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що згідно з Конвенцією держава-учасниця несе відповідальність лише за власні дії чи бездіяльність щодо виконання негативних і позитивних (матеріальних, процесуальних) обов`язків із гарантування конвенційних прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Якщо держава поширювала її юрисдикцію на відповідну територію, де сталося стверджуване порушення права, обставини (факти) невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації певного з наведених обов`язків для притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї треба чітко встановити. Присудження особі компенсації (відшкодування) за порушення державою позитивного обов`язку є стягненням відшкодування моральної шкоди, тоді як порушення державою негативного конвенційного обов`язку залежно від виду права, про яке йде мова, може передбачати відшкодування як моральної, так і матеріальної шкоди (наприклад, за порушення права власності, якщо саме держава знищила чи пошкодила майно особи). Позивач стверджує, що вже з огляду на сам факт руйнування його будинку внаслідок терористичного акту Держава Україна зобов`язана відшкодувати спричинену шкоду. У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази). Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку РФ, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення)). Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором (абзац шостий Звернення). У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року)(абзац п`ятий пункту 1 Заяви). 27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил РФ (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви). Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). РФ своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії РФ стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви). 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини. 2 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти Росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що РФ має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону від 18 січня 2018 року). Місто Горлівка Донецької області на час руйнування будинку позивача було включене до затвердженого розпорядженням КМ України від 7 листопада 2014 року № 1085-р Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Станом на час розгляду справи судом м. Горлівка належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно з відповідним Переліком, затвердженим у вигляді Додатка 1 до розпорядження КМ України від 7 листопада 2014 року № 1085-р у редакції розпорядження КМ України від 2 лютого 2022 року № 117-р (попередня редакція - від 7 лютого 2018 року № 79-р). Таким чином, територія, на якій був зруйнований будинок позивача, була на той час тимчасово окупованою. Відповідно Держава Україна не контролювала цю частину її території настільки, щоби попередити руйнування будинку позивача, навіть якщо би вона могла та мала це зробити. Відповідач визнав, що за дотримання і захист прав людини на цих територіях за міжнародним гуманітарним правом відповідає РФ як держава, яка фактично окупувала і контролює частину Донецької і Луганської областей. Вона ж відповідає і за відшкодування будь-якої шкоди, завданої на цих територіях громадянам України (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Навіть якщо припустити, що у момент руйнування будинку позивача Держава Україна могла здійснювати елементи її влади на окремих територіях м. Горлівки (тобто, якщо вона мала там обмежену юрисдикцію), то позивач у поданих до суду документах не вказував і не доводив, що відповідачеві було чи мало бути відомо про загрози для об`єкту нерухомості, зокрема, житлового будинку, позивача. Позивач не обґрунтовував, що Держава Україна до того моменту, як було зруйновано його будинок, могла вжити, але не вжила заходи, які би усунули ризик руйнування будинку, розташованого на непідконтрольній уряду України території. Так само позивач не доводив, що Держава Україна знала про можливість обстрілу з боку незаконних збройних формувань організації «Донецька народна республіка» м. Горлівка і могла вжити, але не вжила заходи з попередження такого обстрілу, тобто з усунення ризику руйнування будинку позивача. Отже, останній не обґрунтував порушення Державою Україною її позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на мирне володіння своїм майном. Руйнування будинку позивача внаслідок обстрілу та виконання Державою Україною позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на мирне володіння своїм майном не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку. Крім того, позивачем надано акт від 20 жовтня 2015 року, виданий окупаційною владою ДНР, в якому зазначено, що домоволодіння [ADDRESS] , належить [PERSON] , в будинку зареєстрована одна особа, фактично ніхто не мешкає, при артобстрілах в 2015 році домоволодіння було пошкоджено: прямим потраплянням домоволодіння повністю зруйновано. За висновком комісії, житловий будинок для проживання не придатний. Відповідно до частин 2,3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № №1207-VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Враховуючи викладене, суд не приймає до уваги наданий позивачем акт обстеження будинку за адресою: [ADDRESS] , від 20 жовтня 2015 року, оскільки він складений та затверджений представниками окупаційної влади. Також, суд зазначає про недоведеність вартості пошкодженого майна, оскільки позивачем не надано доказів обстеження домоволодіння владою України та не надано висновку експерта про вартість зруйнувань. Встановлені обставини справи не підтверджують порушення Державою Україною її обов`язку щодо вжиття належних заходів та недопущення руйнування будинку позивача внаслідок артилерійського обстрілу. Позивач, звертаючись до суду з позовом до Держави Україна про відшкодування майнової шкоди, завданої його майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, посилався на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, обґрунтовуючи розмір завданої шкоди опосередкованою вартістю знищеного будинку,

Outcome: dismissed