Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-28 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д., Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та зміну черговості права на спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] помер [PERSON] , який був зареєстрований у [ADDRESS] . Після його смерті відкрилась спадщина на майно, яким є квартира за вказаною адресою, що належала останньому на праві приватної власності. Оскільки [PERSON] проживала з [PERSON] однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, 31.01.2019 вона звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. із заявою про прийняття спадщини за законом, однак нотаріусом їй було відмовлено в оформленні її спадкових прав через недоведеність факту її спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Крім того, 15.05.2019 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом звернулась відповідач [PERSON] , яка є рідною сестрою померлого [PERSON] . Проте останній нотаріусом також було відмовлено в оформленні її спадкових прав через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Позивач [PERSON] стверджує, що з 1999 року та до моменту смерті [PERSON] 08.12.2018 вона проживала разом із ним однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу за адресою [ADDRESS] . При цьому вони вели спільне господарство та між ними були відносини, притаманні подружжю. Позивач тривалий час доглядала за [PERSON] , опікувалась ним, займалась прибиранням, приготуванням їжі, пранням, сплачувала комунальні послуги, приймала участь у витратах на придбання ліків. Крім того, оскільки в [PERSON] були хронічні серцеві захворювання, вона піклувалась його станом здоров`я та лікуванням, повністю займалась домашнім господарством, а відтак повністю займалась його похованням. Із наведених підстав, посилаючись на положення ст. 1259 ЦК України, позивач [PERSON] просить встановити факт спільного її проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу із [PERSON] , який помер [INFO] , не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, а також змінити черговість права на спадкування за законом після смерті [PERSON] , визнавши її спадкоємцем першої черги до майна померлого за законом. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2021 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 30.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 30.08.2021 на адресу суду надійшло письмове повідомлення Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якому зазначено, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головне територіальне управління юстиції у місті Києві припинило свою діяльність від 23.12.2020. 17.09.2021 третьою особою - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. подано до суду заяву про розгляд справи без її участі. Ухвалою суду від 18.10.2021 задоволено заяву представника позивача про допит свідків та витребувано у нотаріуса копії матеріалів спадкової справи, заведеної до майна померлого [PERSON] 14.02.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, у якому вона позову не визнала, вказуючи на його необґрунтованість. У відзиві представник вказує на суперечливість доводів позивача щодо часу відкриття спадщини після смерті [PERSON] , а також щодо місця його проживання на час смерті. При цьому вона стверджує, що приблизно з 2016 року [PERSON] постійно проживав сам за адресою [ADDRESS] , що підтверджується відповідними письмовими доказами та може бути підтверджено показаннями свідків, тоді як доводи позивача щодо факту її постійного проживання з ним протягом п`яти років на час відкриття спадщини не підтверджені жодними належними доказами. Разом із цим, відповідач підтвердила, що позивач [PERSON] дійсно приймала активну участь при організації похорону [PERSON] , однак заперечила твердження останньої про те, що вона повністю займалась його похованням. Водночас відповідач вказує на те, що участь в організації похорону не свідчить про наявність сімейних відносин між людьми. З огляду на наведене, а також враховуючи, що позивач не надала до суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що [PERSON] знаходився у безпорадному стані протягом тривалого часу та потребував допомоги, а також того, що вона опікувалась, матеріально чи іншим чином допомагала [PERSON] протягом тривалого часу, відповідач вказує на відсутність підстав для задоволення як позовних вимог про встановлення факту її постійного проживання разом зі спадкодавцем, так і вимог про зміну черговості права на спадкування за законом. 14.02.2022 до суду також надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, в якій вона просить визнати за нею право власності належну [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на те, що вона, будучи рідною сестрою померлого [PERSON] , а отже, спадкоємцем другої черги до його майна за законом, позбавлена у позасудовому порядку оформити свої спадкові права на належну йому квартиру у зв`язку з відсутністю у неї оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Позивач за зустрічним позовом стверджує, що такі документи не були надані нею нотаріусу у зв`язку з відсутністю їх у неї, оскільки усі документи померлого [PERSON] знаходяться у відповідача [PERSON] , яка також звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та якій постановою нотаріуса від 10.06.2019 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує наявність підстав для закликання до спадкоємства. Крім того, при оформленні матеріалів спадкової справи нотаріусом було з`ясовано, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо реєстрації права власності [PERSON] на вказану квартиру, а дублікат свідоцтва про право власності на житло на вимогу нотаріуса Відділом приватизації житла Подільської районного у місті Києві державної адміністрації надано не було. З огляду на наведене, а також посилаючись на те, що право власності на квартиру [ADDRESS] було набуто [PERSON] правомірно і така квартира увійшла до складу його спадщини, позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить визнати за нею, як єдиним спадкоємцем до майна померлого [PERSON] , право власності на таке майно в порядку спадкування за законом. Ухвалами суду від 29.06.2022 відповідачу [PERSON] поновлено строк для подання відзиву на позов та подання зустрічної позовної заяви, а також прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом до розгляду та об`єднано його в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, зміну черговості права на спадкування за законом. 19.07.2022 [PERSON] подано відповідь на відзив за первісним позовом, у якій додатково зазначено про те, що вона проживала разом з [PERSON] в його квартирі за адресою [ADDRESS] з 1999 року до 2010 року, тобто більше десяти років. Разом із ними у вказаній квартирі також проживав її син [PERSON] , [INFO] . У 2010 році [PERSON] разом із сином та [PERSON] переїхали у належну їй квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , де вони проживали до 08.12.2018. При цьому квартиру [PERSON] , що знаходиться за адресою [ADDRESS] , вони здавали в оренду. Доводи [PERSON] про те, що [PERSON] постійно проживав сам за адресою [ADDRESS] , [PERSON] заперечила, зазначивши, що у вказане село вони їздили разом як на дачу та тимчасово там проживали час від часу, утримуючи підсобне господарство та обробляючи город. Крім того, [PERSON] зазначила, що вони разом з [PERSON] та її сином [PERSON] з 2001 року по 2017 рік разом працювали на ТОВ «ПІЛЛАР» та завжди їздили разом на роботу. [PERSON] також підтвердила, що всі особисті документи, видані на ім`я [PERSON] , у тому числі документи на квартиру, знаходились у її квартирі по [ADDRESS] , оскільки у них з [PERSON] були відносини, притаманні подружжю, вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, саме вона отримувала свідоцтво про смерть [PERSON] та займалась його похованням. 20.07.2022 представником [PERSON] подано письмові заперечення, у яких заперечено обставини, повідомлені у відповіді на відзив [PERSON] , із посиланням на те, що такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, а також на те, що фактично [PERSON] повідомлено нові обставини, якими не обґрунтовувалась позовна заява та які є вочевидь суперечливими до тих обставин, які були викладені раніше у позові. Ухвалою суду від 04.08.2022 задоволено заяви представників сторін про виклик свідків та клопотання представника [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою суду від 16.09.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача-відповідача [PERSON] - адвокат Ярошинська І.А. позовні вимоги за первісним позовом підтримала, вимоги зустрічного позову не визнала з підстав, наведених у позовній заяві [PERSON] та відзиві на зустрічний позов. Представник відповідача-позивача [PERSON] - адвокат Пономаренко О.В. у судовому засіданні просила задовольнити вимоги позивача за зустрічним позовом та відмовити у задоволенні первісного позову з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві, відзиві на первісний позов та запереченнях на відповідь на відзив. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься її заява про розгляд справи за її відсутності. Представник Головного територіального управління юстиції у м. Києві, як третьої особи по справі, в судове засідання не з`явився, 30.08.2021 до суду надійшло письмове повідомлення від представника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якому зазначено, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головне територіальне управління юстиції у місті Києві припинило свою діяльність від 23.12.2020. З огляду на наведене, із урахуванням думки представників сторін, суд ухвалив проводити судовий розгляд за відсутності третіх осіб по справі. Заслухавши представників сторін, показання свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено судом, [INFO] в с. Дружня Бородянського району Київської області помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції в місті Києві 13.12.2018. Матеріалами спадкової справи №2/2019, що була заведена після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д., підтверджується, що 31.01.2019 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] звернулася [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] , зазначивши у поданій заяві, що вона є дружиною [PERSON] . У поданій заяві також зазначено, що після смерті останнього залишилося спадкове майно, яким є квартира [ADDRESS] . 15.05.2019 із заявою про прийняття спадщини у вигляді вищевказаної квартири до нотаріуса звернулася [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] , зазначивши у поданій заяві, що померлий [PERSON] був її братом, а також те, що інші спадкоємці І та ІІ черги спадкування відсутні. 03.06.2019 [PERSON] також було подано до нотаріуса заяву про прийняття спадкового майна померлого [PERSON] , яким є будинок [ADDRESS] . Постановами приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. від 10.06.2019 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на майно, що належало спадкодавцю [PERSON] , у зв`язку з ненаданням нею документа, що підтверджує наявність підстав для закликання до спадкоємства. Постановою нотаріуса від 02.03.2021 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, яким є квартира [ADDRESS] . Наведені обставини стали підставою для звернення обох позивачів до суду із вказаними позовами. Правовідносини, що виникли між сторонами, стосуються права на спадкування та врегульовані Книгою шостою Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1, ч.2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Із урахуванням наведеної норми закону, суд при вирішенні позовних вимог за первісним позовом враховує наступні висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.08.2020 у справі №266/2391/16 (провадження №61-1300св20). Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України): перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той з подружжя, який його пережив, та батьки; друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері; третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця; четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування). Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень Книги шостої ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21.10.2021 у справі №401/2614/17 (провадження №61-14759св20), від 02.12.2020 у справі №592/1045/18- ц (провадження №61-820св20), від 01.03.2021 у справі №233/5990/18 (провадження №61-19232св19), від 17.03.2021 у справі №200/12980/14 (провадження №61-14159св19), від 25.03.2021 у справі №195/707/19-ц (провадження №61-16935св20), від 22.04.2021 у справі №331/6453/18 (провадження №61-380св21). Під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений віком, тяжкою хворою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів. Проте, позивачем [PERSON] не доведено наявність зазначених вище юридичних фактів у їх сукупності, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України. Так, в обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] стверджує, що з 1999 року та до моменту смерті [PERSON] 08.12.2018 вона проживала разом із ним однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу за адресою [ADDRESS] , зокрема, вони вели спільне господарство та між ними були відносини, притаманні подружжю. Крім того, вона тривалий час доглядала за [PERSON] , опікувалась ним, піклувалась його станом здоров`я та лікуванням, повністю займалась домашнім господарством, а відтак повністю займалась його похованням. Разом із цим, належних доказів на підтвердження таких обставин [PERSON] суду не надано. Зокрема, матеріали справи не містять достатніх та достовірних доказів, які б вказували на те, що [PERSON] протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві [PERSON] , який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Відсутні в матеріалах справи і докази, які б підтверджували безпорадний стан [PERSON] . Крім того, не з`ясовано таких обставин і з показань свідків. Так, судом було допитано в якості свідка позивача [PERSON] , її сина [PERSON] , а також сусідів померлого [PERSON] за місцем його проживання в с. Озірщина - [PERSON] , [PERSON] . Із показань свідків судом, зокрема, встановлено, що [PERSON] проживала однією сім`єю з [PERSON] як чоловік і дружина з 1999 року. До 2010 року вони разом із сином позивача [PERSON] проживали у належній [PERSON] квартирі [ADDRESS] , а з 2010 року переїхали у квартиру позивача за адресою [ADDRESS] . Також встановлено, що [PERSON] разом її сином [PERSON] та [PERSON] з 2001 року по 2017 рік разом працювали на ТОВ «ПІЛЛАР». У той же час, приблизно з 2016 року [PERSON] постійно проживав сам за адресою [ADDRESS] , у належному йому будинку, та фактично у шлюбних відносинах із [PERSON] з 2016 року він не перебував. Вказана обставина, зокрема, підтверджується актом про фактичне місце проживання особи від 08.02.2022, складеним депутатом Бородянської селищної ради Київської області Тонюком В.І. за участю сусідів [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , а також підтверджена останнім у судовому засіданні. Встановлено також, що [PERSON] помер у ресторані « Колиба », що знаходиться за адресою Київська обл., Бородянський р-н, с. Дружня, вул. Жовтнева, 35/1 , під час святкування зустрічі з однокласними. Вказана обставина встановлена судом із лікарського свідоцтва про смерть №679 від 10.12.2018, яким підтверджується місце смерті останнього, а також була встановлена із показань свідків у судовому зсіданні. З огляду на наведене, суд приймає до уваги доводи представника [PERSON] , наведені в заперечення вимог за первісним позовом, та вважає, що позивачем за первісним позовом [PERSON] не надано належних доказів, які б давали їй право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги за законом та не доведено відповідними засобами доказування наявність вказаних у статті 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування. На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] як про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з [PERSON] , який помер [INFO] , так і про зміну черговості одержання права на спадкування. Вирішуючи вимоги зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ч.5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частинами першою та третьою статті 1296 цього Кодексу визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з п.п. 4.15 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Крім того, у відповідності до п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень ч.1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України в редакції 2003 року, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Як встановлено судом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом до [PERSON] , посилаючись на неможливість оформлення своїх спадкових прав після смерті її брата [PERSON] у зв`язку з відсутністю у неї оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно, яким є квартира [ADDRESS] , що підтверджується вищевказаною постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. від 02.03.2021. Вирішуючи обґрунтованість доводів позивача за зустрічним позовом, судом встановлено, що вищевказана квартира належала спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.12.2007, виданого Відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації згідно з розпорядженням №1820 від 03.12.2007 та зареєстрованого в Київському міському БТІ 24.01.2008 за реєстровим №979. Вказана обставина підтверджується наявною в матеріалах справи копією такого свідоцтва, а також інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №КВ-2020 №14992 від 12.06.2020. Жодних доказів на спростування вищевказаних обставин матеріали справи не містять. Частина перша статті 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Зокрема, у Рішенні Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно- правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з п. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції від 29.01.2006, яка діяла в період набуття [PERSON] права власності на квартиру) речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Пункт 4 ст. 3 зазначеного Закону встановлював, що державна реєстрація прав є публічною, здійснюється місцевим органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані речові права та їх обмеження в порядку, встановленому законом. Згідно з п. 8 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції від 29.01.2006) реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень проводиться місцевим органом державної реєстрації прав того реєстраційного (кадастрового) округу, в якому розміщена нерухомість або більша за площею її частина. Згідно з п. 1.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 (в редакції від 30.05.2005, яка діяла в період набуття [PERSON] права власності на квартиру) це Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно (далі- Положення) визначає порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні і спрямоване на забезпечення визнання та захисту цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, активізації інвестиційної діяльності. Згідно з п. 2.1. Положення воно діє на всій території України і є обов`язковим для виконання громадянами, міністерствами, іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами й організаціями незалежно від форм власності. Пункт 1.4. Положення встановлював, що державна реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв`язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції 01.12.2020, яка діяла на час винесення нотаріусом постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно з п. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Пункт 3 ст. 3 зазначеного Закону встановлює, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Пункт 4 статті 3 Закону закріплює, що будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Ураховуючи встановлені вище обставини справи та зміст вищевказаних нормативно-правових актів, суд вважає доведеними ті обставини, що квартира [ADDRESS] була набута [PERSON] за життя правомірно, право власності на неї ним було зареєстровано у встановленому законом порядку та в подальшому така квартира увійшла до складу його спадщини. Разом із цим встановлено, що оригінал вищевказаного свідоцтва про право власності на житло фактично знаходиться у відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , що остання не заперечувала в ході судового розгляду. Ураховуючи наведене, суд приймає до уваги твердження позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що вона позбавлена можливості у позасудовому порядку оформити свої спадкові права на спірну квартиру із вказаних підстав, та вважає їх достовірними, оскільки вказані обставини не спростовані відповідачем за зустрічним позовом та нею не заявлено сумнівів з приводу відповідності копії свідоцтва оригіналу, а жодною особою не заперечувався факт видачі вказаного свідоцтва. Встановлено також, що у червні 2021 року [PERSON] зверталася до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д., в якому просила визнати незаконною постанову нотаріуса від 02.03.2021 про відмову у видачі їй свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , проте рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23.06.2022, ухваленим у справі №761/20644/21, такий її позов було залишено без задоволення. Із матеріалів спадкової справи №2/2019, заведеної до майна померлого [PERSON] , не вбачається наявність інших спадкоємців, у тому числі передбачених ст.ст. 1241, 1261 ЦК України, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині. Враховуючи вищевикладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також приймаючи до уваги вичерпання позивачем за зустрічним позовом [PERSON] позасудових засобів вирішення спору, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за [PERSON] порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Як вбачається із матеріалів справи, позивачем [PERSON] при зверненні до суду було сплачено судовий збір у загальному розмірі 1816,00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями від 14.08.2019 та 21.05.2021. Позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір при поданні зустрічного позову у розмірі 8380,40 грн., що підтверджується квитанцією від 08.02.2022. Таким чином, враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення у повному обсязі вимог за зустрічним позовом, наявні підстави для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат по сплаті судового збору у розмірі 8380,38 грн. Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18. Як вбачається із матеріалів справи, повноваження адвоката Пономаренко О.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії №6095/10 від 07.07.2017, видане Радою адвокатів Київської області на підставі рішення №51 від 07.07.2017) як представника відповідача-позивача [PERSON] підтверджується ордером серії АІ №1216988 від 10.02.2022. Представництво інтересів [PERSON] здійснювалось адвокатом Пономаренко О.В. на підставі договору про надання правової допомоги від 27.01.2022 та додаткової угоди до нього №1 від 27.01.2022. Відповідно до змісту вказаних договорів сторони домовились про визначення наступного обсягу послуг, що надаються адвокатом: ознайомлення з матеріалами справи; моніторинг судової практики та чинного законодавства; консультації; розроблення правової позиції; направлення адвокатських запитів, заяв, скарг і т.ін.; складання документів по суті справи (відзиву на позов, заперечення), складання процесуальних документів: пояснення, заяви, клопотання та інше; їх подання/направлення засобами поштового зв`язку сторонам та суду; безпосередня участь адвоката у судових засіданнях та здійснення інших необхідних дій. Вартість обумовлених сторонами послуг складає 35 000 грн. Представником позивача-відповідача [PERSON] - адвокатом Ярошинською І.А. у судовому засіданні зроблено усну заяву про зменшення розміру заявлених витрат на правничу допомогу. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, згідно з якою при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ураховуючи вищевикладене, беручи до уваги складність справи, тривалість затраченого представником відповідача-позивача часу, пропорційність витрат предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України, суд вважає достатнім розміром стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved