Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-21 00:00:00

22 листопада 2022 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позивач посилається на те, що 22 листопада 2019 року відповідач взяв у нього в борг 2600 грн, які зобов`язався повернути 06 грудня 2019 року. Позика була оформлена відповідним договором та розпискою. Відповідач до теперішнього часу грошові кошти не повернув. Згідно пункту 4.2 договору позики за користування коштами понад строки, які вказані в договорі, позичальник сплачує проценти за кожен день користування позикою у розмірі 10 відсотків від суми простроченої заборгованості. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у загальному розмірі 130\~260 грн, у тому числі: -сума позики 2600 грн, -відсотки 127\~660 грн. Ухвалою від 12 грудня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 1197 від 02 грудня 2022 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] , починаючи з 20 серпня 2004 року по теперішній час. (а.с.15) Копія ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками направлялися відповідачу за адресою реєстрації, поштове відправлення вручено 22 серпня 2023 року. Відзиву на позов не надійшло. Сторонами не подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, також не надійшло заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Як передбачено статтями 1046-1048 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. З доданих до позовної заяви матеріалів видно, що 22 листопада 2019 року в простій письмовій формі був укладений договір позики грошей між позичальником [PERSON] та позикодавцем [PERSON] . (а.с.7) За умовами цього договору позикодавець надав позичальнику грошові кошти у сумі 2600 грн, а позичальник зобов`язався повернути зазначену суму 06 грудня 2019 року. За користування коштами понад зазначений термін позичальник сплачує проценти у розмірі десяти відсотків за кожен день користування позикою від суми простроченої заборгованості. Підписанням цього договору позичальник підтвердив факт отримання грошових коштів від позикодавця (пункт 7.5 договору). Крім того отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 2600 грн підтверджується розпискою. (а.с.8) Як визначено частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), як визначено частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з умовами договору позики кінцевою датою повернення боргу є 06 грудня 2019 року. Тобто позичальник взяв на себе зобов`язання повернути позичену суму 2600 грн у визначений термін. Як визначено частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини 1 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 \~цього Кодексу.\~ \~ \~ \~ Як\~передбачено статтею\~536\~Цивільного кодексу\~України,\~за користування\~чужими грошовими\~коштами боржник\~зобов`язаний\~сплачувати проценти,\~якщо інше\~не встановлено\~договором між\~фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. \~ \~ \~Згідно з\~частиною 1\~статті 1048\~Цивільного кодексу\~України,\~позикодавець має\~право на\~одержання від\~позичальника процентів\~від суми\~позики,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом.\~Розмір і\~порядок одержання\~процентів встановлюються\~договором.\~Якщо договором\~не встановлений\~розмір процентів,\~їх розмір\~визначається на\~рівні облікової\~ставки Національного\~банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наведених положень закону, якщо боржник у визначений договором термін не повернув суму боргу, на нього може бути покладено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, визначену статтею 625 Цивільного кодексу України. Станом на день звернення позивача до суду борг не повернуто, як видно зі змісту позовної заяви, будь-яких доказів протилежного судом не отримано. За змістом договору позики грошей від 22 листопада 2019 року термін виконання зобов`язання позичальником 06 грудня 2019 року. Позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування позикою, передбачені договором, однак після спливу визначеного договором строку, на який надається позика, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою припиняється, натомість виникає право вимоги кредитора щодо стягнення з боржника штрафних санкцій, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України. Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, зробленому у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц. Позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідача процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. За змістом постанови Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме за наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, які стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за порушене зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини 1 статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини 2 статті 625 ЦК України не можуть застосовуватися одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України як плата за надану позику, а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Пунктом 4.2 договору позики, укладеного між сторонами, передбачено нарахування процентів за користування грошовими коштами після настання терміну повернення позики, однак ці проценти не визначені як відповідальність за порушення зобов`язання (неустойка). Проценти, визначені в договорі позики як «проценти за користування позикою», нараховані після закінчення строку дії договору (граничного терміну повернення коштів позичальником) і тому не підлягають стягненню в якості плати за користування грошима, що передбачена частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України. За своєю сутністю такі проценти є відповідальністю за порушення грошового зобов`язання, яка виникає у разі неповернення суми позики у визначений договором термін. У постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 Верховним Судом зроблено наступні висновки. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом. Також Велика Палата Верховного Суду нагадала, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). Укладеним між сторонами договором позики передбачено стягнення процентів за користування позикою після закінчення строку, на який надається позика, тобто фактично позикодавець продовжує строк дії договору на власний розсуд, маючи при цьому можливість у будь-який час вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Цим самим створюються штучні передумови для істотного зростання суми боргу протягом стоку позовної давності, яка в кінцевому підсумку значно перевищуватиме розмір збитків позикодавця, завданих неповерненням позики. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін договору позики та призводить до того, що позикодавець не використовує ефективні способи захисту своїх прав одразу після порушення боржником умов договору. Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення суми позики 2600 грн. В частині стягнення заборгованості за відсотками за користування позикою у розмірі 127\~660 грн позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх необґрунтованістю. Як передбачено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір відповідно до ціни позову 1302 грн 60 коп. (а.с.1) \~ \~Пропорційно до\~розміру позовних\~вимог,\~які підлягають\~задоволенню,\~слід стягнути\~з відповідача\~на користь\~позивача \~судові витрати\~на сплату\~судового збору\~у \~ \~мінімальному розмірі,\~передбаченому Законом\~України «Про\~судовий збір»\~за подання\~фізичною особою\~позовної заяви\~майнового характеру\~(станом\~на день\~звернення позивача\~до суду)\~у \~ \~розмірі 992\~грн 40\~коп.

Outcome: partial