Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

Представник позивача Концерну «Міські теплові мережі» - Казубек Л.Ю. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого зазначив, що 01.12.2009 між Концерном «МТМ» та [PERSON] було укладено договір № 201492 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді. Згідно договору, теплопостачальна організація відпускає теплову енергію нежитловому приміщенню, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позивач у період з грудня 2014 року по квітень 2021 року відпустив вказаному нежитловому приміщенню теплову енергію на загальну суму 46\~524,00 грн. У зв`язку із неналежним виконанням умов договору, за відповідачем утворилася заборгованість, яка становить 46\~524,00 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача у судовому порядку. Крім того, посилаючись на порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору, позивач просить з стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 217,98 гривень, суму інфляційних витрат у розмірі 610,92 гривень, та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 гривень. Ухвалою судді від 28.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи. 10.07.2023 від представника відповідача [PERSON] адвоката Кокіна А.Ж. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого зазначено, що позовні вимоги позивача заявлені поза межами встановленої позовної давності. Вимога позивача про стягнення з [PERSON] 3% річних та інфляційних витрат під час дії воєнного стану в Україні є протиправною. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача - Науменко М.В., позовні вимоги просить задовольнити із врахуванням строків позовної давності, а саме за період з березня 2017 по квітень 2021 рік, та стягнути у повному обсязі 3% річних та інфляційні витрати. Представник відповідача [PERSON] адвокат Кокін А.Ж. у судовому засіданні просить ухвалити рішення з урахуванням доводів, викладених у відзиві. Суд, заслухавши учасників, розглянувши позовну заяву, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами у межах заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності відповідачу [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.09.2022 (а.с. 30-35). 01.12.2009 укладено договір купівлі-продажу теплової енергії у гарячій воді № 201492 між Концерном «МТМ» в особі директора Філії Концерну «МТМ» Орджонікідзевського району та [PERSON] , відповідно до якого Теплопостачальна організація відпускає теплову енергію у вигляді гарячої води споживачу, а споживач зобов`язаний прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами (цінами) в терміни та порядку, встановленими умовами цього Договору та додатками до Договору, що є його невід`ємними частинами. Концерн «Міські теплові мережі» у період з грудня 2014 року по квітень 2021 року відпустив власнику нежитлового приміщення [PERSON] теплову енергію до приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Концерн «Міські теплові мережі» за вказаний період відпустив вказаному вище нежитловому приміщенню теплову енергію на загальну суму 47 352,90 грн., що підтверджується доданими до позову рахунками, актами звірки. Правовідносини між Теплопостачальною організацією та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються ЦК України, Господарським кодексом України, Законом України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 за №2633-ІV, «Правилами користування тепловою енергією», затвердженими Постановою КМУ від 03.10.2007 за №1198 та іншими нормативно-правовими актами. У розумінні Закону України «Про теплопостачання» та Правил користування тепловою енергією, Споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, що використовує теплову енергію на підставі договору. Згідно ст. 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 1.1. Договору Позивач взяв зобов`язання відпустити теплову енергію в гарячій воді Споживачу, а Споживач взяв обов`язок прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами, в терміни та порядку встановленими умовами цього Договору і додатками до договору, що є його невід`ємними частинами. Згідно Договору: «Теплопостачальна організація відпускає теплову енергію нежитловому приміщенню яке розташоване за адресою: [ADDRESS] ». Згідно з п. 6.2. Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Відповідно до п. 6.3. підставою для розрахунків Споживача з теплопостачальною організацією є рахунок та акт приймання-передачі. Споживач зобов`язаний до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, перерахувати на розрахунковий рахунок Теплопостачальної організації суму заборгованості за спожиту теплову енергію (п. 6.4. Договору). Згідно п. 6.7. Договору Споживач з 10 по 12 число місяця, наступного за розрахунковим, повинен отримати від Теплопостачальної організації за адресою: вул. Адмірала Нахімова, буд. 4, документи за розрахунковий період: рахунок, акт приймання-передачі наданих послуг. Споживач, згідно п. 6.7.1 Договору, отриманий акт приймання-передачі теплової енергії повинен підписати, оформити належним чином та повернути на адресу Теплопостачальної організації. У разі неотримання акту приймання-передачі, або обґрунтованих заперечень в його підписанні, у п`ятиденний термін з дати отримання, акт підписується Теплопостачальною організацією з позначенням про відмову у підписанні його Споживачем, та оформлений таким чином акт вважається погодженим і є підставою для проведення остаточних розрахунків за зазначений в ньому період. Відповідач заперечень щодо нарахувань, зазначених у рахунках та актах приймання-передачі теплової енергії на адресу Концерну «МТМ» не надав, належним чином оформлені акти приймання-передачі теплової енергії не повернув. Тобто, фактично погодився з кількістю спожитої теплової енергії та з сумами, нарахованими Позивачем до оплати у відповідні періоди. Згідно Закону України про теплопостачання, серед основних обов`язків Споживача є додержання вимог договору та нормативно-правових актів (ст. 24). Відповідно Правилам надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення і типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, Споживач зобов`язаний дотримуватись вимог нормативно- технічних документів та договору, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил (п. 40). За вказаний період заперечень з боку Споживача на неналежну якість надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої воді на адресу Концерну „МТМ не надходило. Концерн «МТМ» неодноразово звертався до боржника з претензіями щодо погашення заборгованості, а також зазначив підстави з яких вимагає від Власника нежитлового приміщення [PERSON] сплатити суму заборгованості. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є об`єктивним, він узгоджуються з умовами чинного законодавства. Відповідачем даний розрахунок не спростовано. Тому, суд вважає вказаний документ належним та допустимим доказом і бере за основу при винесенні цього рішення. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що позивач виконував свій обов`язок по наданню послуг, такі послуги позивачем надавались, відповідач ними користувався, а тому виходячи із вищенаведених вимог законодавства відповідач був зобов`язаний своєчасно вносити плату за надані комунальні послуги. Проте, відповідач дані зобов`язання виконував неналежним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем, у зв`язку із чим позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» про стягнення заборгованості за відпущену теплову енергію, суд вважає обґрунтованим. Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, а також наявності підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд враховує таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідачів заборгованості в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. Вказаний закон набрав чинності з 02 квітня 2020 року. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено на всій території України карантин з 12.03.2020. Карантин на території України діяв з 12.03.2020 по 30.06.2023. З позовом до суду Концерн «МТМ» звернулось 26.09.2023. Строк позовної давності продовжено з дня набрання чинності змін у Розділі «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо продовження строку позовної давності, з 02.04.2020. Враховуючи викладені обставини, суд доходить до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогами, які виникли з грудня 2014 по березень 2017 року, оскільки за вимогою про стягнення заборгованості за березень 2017 року, яка є простроченою відповідачем станом на дату подання позову строк позовної давності було продовжено. Таким чином, Концерном «МТМ» заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості за послуги за період з березня 2014 року по квітень 2021 року включно, у межах строку позовної давності. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за надані послуги, у межах строку позовної давності, у загальному розмірі 19 862,88 грн. Водночас, у частині вимог про стягнення заборгованості з оплати послуг за період з грудня 2014 року по лютий 2017 року включно, слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності до цих позовних вимог. Таким чином, загальна сума заборгованості у вищезазначений період складає 19862,88 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, якій прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, відповідно до розрахунку позивача 3% річних складає сума у розмірі 217,98 грн., інфляційні витрати складає сума у розмірі 610,92 грн., які підлягають стягненню з відповідача.. Доводи представника відповідача про протиправність нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних витрат, посилаючись на Постанову КМУ від 05.03.2022 № 206, суд вважає безпідставними, оскільки вимоги цієї постанови застосовуються з 24.02.2022 (ч. 2 цієї Постанови), що свідчить про те, що вимоги п. 1 ч. 1 цієї Постанови не може бути застосовано до заявленого періоду (до квітня 2021 року), за який виникла заборгованість у відповідача. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 1 145,90 грн.

Outcome: partial