Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

Позивач 13.03.2023р. звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що сторони уклали шлюб 08.07.2017р., [INFO] в них народилася дочка [PERSON] , а рішенням від 10.06.2020р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу дитина проживає із відповідачкою, яка не працює, і її єдиним доходом є грошові кошти, які позивач добровільно надає на утримання дитини. Він же оплачував послуги няні, а зараз сплачує вартість дитсадку, який відвідує дівчинка, і надав у користування відповідачці із дитиною свою квартиру. Відповідач не має бажання працевлаштовуватися та забезпечувати дочку. Зазначаючи, що відповідач не може дати дитині належного виховання та розвитку, відсутність в неї постійного місця роботи, стабільного щомісячного доходу, достатнього для утримання дочки, просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , із ним як батьком. Ухвалою від 14.04.2023р. у справі відкрито загальне позовне провадження. Відповідач 22.06.2023р. подала відзив, яким позов не визнала, зазначивши, що від червня 2020р. дитина проживає разом із нею, в квартирі, яка належить позивачу, за взаємною згодою сторін, і вона не чинить йому перешкод в спілкуванні з дочкою. Зараз відповідач шукає роботу, має добрі стосунки з сусідами та оточуючими. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради - 01.08.2023р. подала заяву про розгляд справи без її участі та висновок № 5/6 - 148 від 28.07.2023р. адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, позивачем у справі. 18.08.2023р. підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду. Всі учасники процесу подали заяви про розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Сторони уклали шлюб 08.07.2017р., [INFO] в них народилася дочка [PERSON] , а рішенням від 10.06.2020р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб розірвано (а.с.6-7). Після розірвання шлюбу дитина проживає із відповідачкою, в житлі, яке надав позивач, що сторонами не оспорюється. Позивач має на праві власності два об`єкта житлової нерухомості (квартири) (а.с.9-15), щомісяця перераховує відповідачу кошти на утримання дитини, на підтвердження чого в матеріалах справи мається виписка (а.с.17-20), працевлаштований як ФОП (а.с.21-23). Згідно характеристики від 20.07.2023р. ТОВ «Центр розвитку «Вершина» (а.с.51), позивач приймає активну участь в навчанні та вихованні дочки, характеризується виключно позитивно. Відповідачка не подала суду доказів наявності в неї нерухомого майна, доходів, характеристик, в судове засідання викликалася неодноразово і не з`явилася, заяв і клопотань, окрім відзиву, не подавала, про наявність судового спору обізнана. Згідно висновку № 5/6 - 148 від 28.07.2023р. Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , доцільно визначити разом із батьком, позивачем у справі (а.с.48-49). Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини друга, четверта статті 12 ЦПК України). Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) сформульовано висновок, згідно якого, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Судом встановлено, що батьком створено належні умови для виховання та розвитку дитини. Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право брати участь у її житті та вихованні незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Судом не встановлено обставин недостатньої обґрунтованості висновку або того, що він суперечить інтересам дитини. Беручи до уваги обставини справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, суд дійшов висновку про те, що на даному етапі життя дитини визначення її місця проживання із батьком буде відповідати найкращим інтересам дитини. Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом з батьком, у звичному для неї середовищі. Відповідач не надала суду будь-яких доказів, в тому числі на підтвердження того, що проживання дитини з батьком буде суперечити найкращому забезпеченню інтересів дитини. В подальшому, з урахуванням обставин, які можуть виникнути, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Відтак позов слід задовольнити, стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати по справі.

Outcome: approved