Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки в якому просить стягнути з відповідача неповернуту суму позичених коштів в розмірі 39 770 доларів США, суму процентів за користування коштами в період з 27.06.2007 по 29.06.2023 в розмірі 81 477 доларів США, суму трьох процентів річних за період з 27.07.2007 по 29.06.2023 в розмірі 18 539 доларів США, а всього 139 786 доларів США, а також неустойку за прострочення зобов`язання в період з 27.07.2007 по 29.06.2023 в розмірі 3\~457 260 грн. 87 коп.; в рахунок вимог позивача до відповідача за договором позики від 27.06.2007 в розмірі 139 786 доларів США, а також 3\~457 260 грн. 87 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки належну на праві власності [PERSON] квартиру [ADDRESS] , із застосуванням визначеної ст. 41 Закону України «Про іпотеку» процедури шляхом продажу на електронних аукціонах, за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу; покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 27.06.2007 відповідач одержав від позивача в позику 40 070 доларів США та зобов`язався повернути позичені кошти не пізніше 27.12.2007, про що був укладений договір позики. В п. 1 договору позики відповідач сторони досягли домовленості про повернення позичених коштів частинами (з розстроченням) у визначені умовами договору порядку та строки, а саме: не пізніше 27.07.2007 845 доларів США; не пізніше 27.08.2007 845 доларів США; не пізніше 27.09.2007 845 доларів США; не пізніше 27.10.2007 845 доларів США; не пізніше 27.11.2007 845 доларів США; не пізніше 27.12.2007 35\~845 доларів США. З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань, відповідач передав позивачу в іпотеку належну йому квартиру [ADDRESS] , про що був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 02.07.2007 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. за реєстровим № 2966. Встановлений договором позики строк виконання відповідачем зобов`язання з повернення позичених у позивача коштів скінчився 27.12.2007. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав та замість належних до повернення 40\~070 доларів США повернув лише 300 доларів США 14.08.2007. Позивач звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г.І. із заявою про вчинення виконавчого напису. 24.03.2009 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 732, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 40\~070 доларів США, що є заборгованістю за договором позики від 27.06.2007. 17.06.2009 приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В.А., зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Таким чином, [PERSON] вважав свої вимоги за договором позики від 27.06.2007 задоволеними в позасудовому порядку шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки. 26.10.2016 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В.М., зареєструвала право власності зазначену вище квартиру за ТОВ «Агенство нерухомості «Естейт-Сервіс» на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та № 02-24/10-16, виданий 24.10.2016. Відповідач подав позов про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та справа тривалий час розглядалась в судах різних інстанцій. Постановою Харківського апеляційного суду від 30.06.2020 скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2020. Ухвалено нове рішення, яким визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, реєстраційний № 732, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 24 березня 2009 року; визнано незаконним і скасоване рішення про реєстрацію права власності за [PERSON] \~на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] на підставі договору про задоволення вимог іпотекодавця від 02 липня 2007 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», дата прийняття рішення 17 червня 2009 року, реєстраційний номер 3450641, номер запису 59721 в книзі 1; визнано неправомірним та скасоване рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 32170314 від 02 листопада 2016 року про реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «АН «Естейт-Сервіс» на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності № 17225078, підстава виникнення права власності: акт приймання передачі нерухомого майна, серія та номер: 02-24/10-16, виданий 24 жовтня 2016 року, видавник Товариство з обмеженою відповідальністю «АН «Естейт-Сервіс»/ [PERSON] ; витребувано з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «АН «Естейт-Сервіс» та повернути [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н.В. за реєстровим № 1-4746, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної» згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 26 грудня 2003 року за № 2446013, реєстраційний № 3450641, запис № 59721 в книзі 1; вселено [PERSON] в квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.09.2021 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Харківського апеляційного суду від 30.06.2020 залишено без змін (справа № 643/804/16-ц). В результаті позивач не набув права власності на заставлену в іпотеку квартиру та не задовольнив свої вимоги за рахунок предмету іпотеки. Вважає, що ним не був пропущений строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, враховуючи вищевикладені обставини. Таким чином не повернутою позивачеві відповідачем залишилась сума коштів в розмірі 39770 доларів США. Ухвалою суду від 03.07.2023 відкрито провадженні в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 25.07.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи до судового розгляду. Представником відповідача адвокатом Щит І.А. подані письмові пояснення в яких зазначено, що сума заборгованості не відповідає дійсності. При цьому сума основного боргу складає 39770 доларів США, а сума відсотків та інших видів неустойки складає 100016 доларів США, що перевищує суму боргу майже вдвічі, що протирічить чинній судовій практиці. На момент закінчення терміну дії договору позики, з 27.12.2007 по договору існувала заборгованість при цьому [PERSON] не висував Полянському вимогу на сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, інший розмір процентів. При цьому [PERSON] приймав погашення боргу після 27.12.2009, а саме: 22.06.2010 в розмірі 350 доларів США, 16.09.2010 в розмірі 2000 доларів США, 05.10.2010 в розмірі 200 доларів США. Різниця між сумою позики та погашеною сумою у розписках дорівнює 35370 доларів США, тому сума в розмірі 39770 доларів США є необґрунтованою і не правильною, а тому сума 3 % річних в розмірі 18\~539 доларів США нарахована невірно. Сума неустойки за прострочення зобов`язання в період з 27.07.2007 по 29.06.2023 в розмірі 3\~457\~260 грн. 87 коп. є надуманою та дана вимога пред`явлена з порушенням строків позовної давності, передбаченої п.1 ч. 2 ст. 258 ЦПК України. Крім того, [PERSON] відмовлено у реєстрації прав власності на квартиру [ADDRESS] . Тому твердження позивача, що останній не набув права власності на квартиру не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] , як власником, вказана квартира була передана до статутного фонду ТОВ «АН Естейт- Сервіс» у жовтні 2016 року, де він є співвласником. Позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири [ADDRESS] , не може бути задоволено судом, оскільки [PERSON] не є власником квартири. Посилання [PERSON] на дотримання строків позовної давності є безпідставним, відповідно до судової практики, а саме постанов Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 523/10225/15 та від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності за наявними матеріалами, про що зазначив у письмовій заяві від 07.07.2023. Представник відповідача адвокат Щит І.А. в судовому засіданні просив відмовити в задоволені позову з підстав викладених у письмових поясненнях, які надав в судовому засіданні та застосувати до позову наслідки спливу строків позовної давності, про що подав відповідну заяву. В судовому засіданні 05.10.2023 суд ухвалив задовольнити клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи письмових поясненнях щодо позову та заяви про застосування до позову наслідків спливу строків позовної давності. Стосовно приєднання до матеріалів справи доказів по справі відмовлено, враховуючи строки подання доказів у відповідності до ст. 83 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За загальним правилом ст.15, 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. 27.06.2007 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого, позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 40 070,00 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 40 070,00 доларів США не пізніше 27 грудня 2007 року, зокрема, не пізніше 27 липня 2007 року - 845,00 доларів США; не пізніше 27 серпня 2007 року - 845,00 доларів США; не пізніше 27 вересня 2007 року - 845,00 доларів США, не пізніше 27 жовтня 2007 року - 845,00 доларів США, не пізніше 27 листопада 2007 року - 845,00 доларів США, не пізніше 27 грудня 2007 року -35 845,00 доларів США. Пунктом 2 договору позики визначено, що за домовленістю сторін предмет позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцю в обмін на підписаний ним примірник акту прийому передачі, підписавши в свою чергу інший примірник для позикодавця. Необхідним та достатнім доказом виконання (невиконання) позичальником зобов`язань за цим договором є надані позичальником або позикодавцем обопільно підписані в простій письмовій формі акти прийому-передачі. Відповідно до пункту 5 договору виконання за цим договором в достатній мірі підтверджується наданням позичальнику примірника договору, належного позикодавцеві, з відміткою останнього в простій письмовій формі про належне виконання зобов`язань (а.с.09). 02.07.2007 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого договір укладено як засіб забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у [PERSON] (боржник) за договором позики з обумовленим в договорі позики розміром боргу 40 070,00 доларів США. Відповідно до пункту 2 договору в разі невиконання боржником зобов`язань за договором позики (посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. 27 червня 2007 року за реєстраційним № 2930), сторони домовилися про наступне: при невиконанні боржником його зобов`язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на квартиру [ADDRESS] переходить до іпотекодержателя. Відповідно до пункту 3 договору у забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у пункті 1 цього договору укладається договір іпотеки. Предмет іпотеки складає квартира [ADDRESS] , загальною площею 63,4 кв м, житловою - 39,0 кв м. Пунктом 10 договору передбачено, що учасники цього договору домовились про те, що цей договір укладається з накладення заборони відчуження предмету іпотеки. Документи, що підтверджують право власності на цю квартиру іпотекодавець передає на зберігання іпотекодержателю (а.с.10). Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 24.03.2009 вчинений виконавчий напис яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 40070 доларів США, що становить 308\~539 гривень за курсом НБУ, що є заборгованістю за цим договором. Зазначено, що цей виконавчий документ має бути пред`явлений до виконання протягом одного року. Виконавчий напис зареєстровано в реєстрі за № 732 (а.с.11). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 51893896 від 21.01.2016 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, реєстраційний № 2966, від 02.07.2007, за [PERSON] 17.06.2009 зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.12-13). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 72046407 від 02.11.2016 26.10.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 02-24/10-16, виданого 24.10.2016 зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за товариством з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості Естейт Сервіс» (а.с.14-17). Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст.\~1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частиною 2 ст.\~1047\~ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. В силу ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ч. 1, ст. 611, ст. 612 ч. 1 ЦК України: порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання; у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1-2 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) вказала, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Належних посилань на докази виконання зобов`язання за договором позики та повернення [PERSON] у встановлений строк суми, визначеної пунктами 1, 2 договору, відповідачем не надано, як і не надано посилань на докази щодо частково виконання зобов`язання, тобто в іншій сумі ніж заявлено позивачем. Таким чином, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за Договором позики і до теперішнього часу не виконав свої обов`язки, що не заперечується стороною відповідача, порушивши умови Договору позики та ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~щодо строків повернення суми боргу, завдавши таким чином матеріальні втрати позивачеві. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача суму процентів за користування коштами в період з 27.06.2007 по 29.06.2023 в розмірі 81 477 доларів США, розрахованих за від суми залишку неповернутої позики та від встановленої Національним банко України у відповідних періодах часу облікової ставки, суд зазначає таке. У постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що: «Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні». Відповідно до висновку, що міститься у постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 у справі № 6-2667цс16 чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати пені за час прострочення виконання зобов`язання, положення частини першої статті 1050\~ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) її застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру пені на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню - буде суперечити частинам першій, третій статті 1049\~ЦК України щодо обов`язку позичальника. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України гривні. Таким чином, оскільки сторонами не досягнуто в договорі позики від 27.06.2007 домовленості з приводу розміру пені, процентів, а вказаний Закон, на який як на підставу своїх позовних вимог посилається позивач, не поширюється на спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за прострочення зобов`язання за договором позики задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позову про стягнення 3% річних за договором від 27.06.2007 суд зазначає таке. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17 (провадження № 61-10592св20) зазначено: «у контексті статей 524, 533-535, 625\~ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625\~ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. При цьому, слід зазначити, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Таким чином, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 39770 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 28.12.2007, що становить 5663 дні, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто 39770 доларів США х 5663 дні х 3 : 100 : 365 = 18514,29 доларів США. Отже, 3 % річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, за невиконання зобов`язань за договором позики від 27.06.2007 становить 18511,03 доларів США за період з 28.12.2007 по 29.06.2023. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за неустойкою (штрафом) за прострочення зобов`язання в період з 27.07.2007 по 29.06.2023 в розмірі 3\~457 260 грн. 87 коп. за вказаними вище договором, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч.1 ст. 1049\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст.1048\~ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст.\~1050\~ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. Таким чином, після закінчення строку договору позики позикодавець втрачає право нараховувати проценти, неустойку, а має право на отримання окрім суми боргу двох видів плати: 1) компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення, 2) трьох процентів річних від простроченої суми. Відповідно до договору позики від 27.06.2007, укладеного між сторонами, а саме пункту 4, сторонами погоджено, що за прострочку виконання зобов`язання по поверненню позики позичальник повинен сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 600 гривень за кожен день прострочки, що загалом за період дії договору, а саме з 27.07.2007 по 27.12.2007, становить 90000 грн. 00 коп. (150 днів х 600 грн. 00 коп.), які і підлягають стягненню на погашення неустойки за даним договором. Вимога позивача [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме належну на праві власності [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , із застосуванням визначеної ст. 41 ЗУ «Про іпотеку» процедури, шляхом продажу на електронних аукціонах, за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу задоволенню не підлягає, оскільки як вбачається з матеріалів справи, а саме з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 72046407 від 02.11.2016, відповідно до якої 26.10.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 02-24/10-16, виданого 24.10.2016 зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за товариством з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості Естейт Сервіс». Разом із тим, представником відповідача [PERSON] адвокатом Щитом І.А. заявлено вимогу про застосування позовної\~давності. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до\~ст. 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5\~ст. 267 ЦК України\~позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи, то ним можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Відповідно до ч.ч. 3, 4\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У вказаних по даній справі відносинах перебіг позовної давності, починається з моментом виникнення у [PERSON] права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Такою датою є обумовлена сторонами в договорі позики дата повернення відповідачем позиченої грошової суми, а саме 27.12.2007. Позивач у позовній заяві зазначає, що 24.03.2009 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. вчинено виконавчий напис, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 40\~070 доларів США, що є заборгованістю за договором позики від 27.06.2007, що підтверджується копією виконавчого напису від 24.03.2009, зареєстрованого в реєстрі за № 732, та 17.06.2009 приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В.А., зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Тобто, вбачається, що [PERSON] звернувся за стягненням по договору позики у безспірному позасудовому порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Скориставшись своїм правом на звернення до суду [PERSON] звернувся з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Справа тривалий час розглядалась судами різних інстанцій. Постановою Харківського апеляційного суду від 30.06.2020 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, реєстраційний № 732, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 24 березня 2009 року, про що зазначає позивач у позові. Проте з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] [PERSON] звернувся до суду лише у червні 2023 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Крім того, посилань на докази на підтвердження обставин, які б робили неможливим або утрудненим своєчасне пред`явлення позову до суду не надано. У відповідності з вимогами ст.ст. 12, 81 Цивільно процесуального Кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували поважність пропуску строку звернення [PERSON] до суду з поважних причини. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо). Відповідно до висновку ВС/КЦС викладеного у постанові від 13.03.2023, прийнятій за результатами розгляду справи № 554/9126/20, позивачка могла звернутися до суду за захистом свого порушеного права з часу, коли закінчився строк виконання договору, незалежно від того, чи зверталася вона після закінчення такого строку до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. Вчинення виконавчого напису нотаріусом/визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не можна вважати поважною причиною пропуску позовної давності, оскільки кредитор, який обрав саме такий спосіб захисту порушеного права, має усвідомлювати й наслідки такого порушення. Таким чином, встановивши відсутність обов`язку відповідача перед позивачем у грошовому зобов`язанні за договором позики від 27.06.2007 у зв`язку зі спливом часового проміжку, очевидним є відсутність правової підстави для стягнення з відповідача на користь позивача можливого похідного зобов`язання, передбаченого ст. 625 ЦК України, а також стягнення процентів та штрафу. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог\~статей 76-79 ЦПК України\~доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень та норми чинного законодавства України в сукупності із правовими висновками Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у\~зв`язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed