Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Крейдін Сергій Олександрович, звернувся в суд з позовом до відповідачів: 1. Овруцької територіальної громади Коростенського району Житомирської області в особі Овруцької міської ради Житомирської області, 2. Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області, як правонаступника Овруцької районної державної адміністрації, в якому просить визнати за позивачем право власності на нерухоме майно у вигляді нежитлових будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач придбав у акціонерного товариства відкритого типу «Ігнатпільський кар`єр» за договором купівлі-продажу майна від 15.02.2001 року два об`єкти нерухомості - будівлю господарського складу та будівлю гаражу вартість 16000 грн. На момент укладення договору будівлі адреси не мали. Цим будівлям адреса була присвоєна згодом у зв`язку з інвентаризацією. За умовами договору продавець зобов`язався передати покупцю у власність майно визначене договором відповідно до акту-приймання передачі та передати документацію на майно, а покупець зобов`язався сплатити вартість майна, визначену в договорі. Сторони свої зобов`язання за договором виконали в повному обсязі, про що свідчить акт прийому-передачі основних засобів від 18.04.2001 року, який підписаний сторонами, і з якого видно, що продавець передав, а покупець прийняв майно, яке є предметом договору. Вартість придбаної нерухомості сплачена покупцем в повному обсязі, претензій сторони з цього приводу один до одного не мають. Про обставину виконання сторонами умов договору в повному обсязі свідчить той факт, що продавець зняв зі свого балансу відчужену нерухомість, що стверджується довідкою Коростенського міжміського бюро технічної інвентаризації № 217 від 27.05.2014 року, а при проведенні вторинної інвентаризації станом на 14.03.2003 року спірні будівлі в зв`язку з відчуженням були вилучені в окрему інвентарну справу, що стверджується довідкою Коростенського МБТІ № 667 від 03.09.2020 року. На час укладення договору купівлі-продажу від 15.02.2001 року діяв Цивільний кодекс УРСР 1963 року, за нормами статті 227 якого обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягав лише договір купівлі-продажу житлового будинку. Майно за договором купівлі-продажу від 15.02.2001 року є нежитловими будівлями, відтак, не був нотаріально посвідчений. З моменту прийняття предмету договору, а саме з 18.04.2001 року, позивач постійно відкрито володіє ним та використовує за призначенням для здійснення своєї підприємницької діяльності. Однак, внаслідок того, що договір купівлі-продажу нежитлових будівель не був нотаріально посвідчений, [PERSON] , було відмовлено у державній реєстрації права власності на нерухоме майно, що підтверджується рішенням державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 26.08.2021 року. Таким чином, на даний час майно, яке правомірно було придбано позивачем, та яким він володіє понад 20 років, ні за ким не зареєстровано. Розпорядженням голови Овруцької районної державної адміністрації Житомирської області № 143 від 19.05.2003 року у ВАТ „Ігнатпільський кар`єр було проведено вилучення земельної ділянки та надано дозвіл [PERSON] на проведення кадастрової зйомки цієї земельної ділянки, та надання її в короткострокову оренду. Позивачем в 2003 році була замовлена технічна документація по встановленню меж земельної ділянки, яка була затверджена розпорядженням голови Овруцької РДА Житомирської області № 198 від 11.07.2003 року. За даними технічної документації земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1824282700:13:000:0002, площа ділянки 1,3580 га. В процесі володіння та розпорядження спірною нерухомістю позивач з 27.10.2003 року уклав договір оренди земельної ділянки, на якій розміщені спірні нежитлові будівлі строком на 5 років, який в подальшому продовжувався. Відповідно до статтей 2, 318 ЦК України річ (майно) може знаходитьсь у власності зокрема фізичних осіб. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України ніхто не можу бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Велика палата Верховного суду у постанові від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18 дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на мано не зареєстроване за іншою особою. В пункті 85 постанови Великої палати Верховного суду від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18 зазначено, що за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстровано, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована. Таким чином, позивач змушений звернутися за захистом свого порушеного права власності, шляхом визнання за ним права власності на нежитлові будівлі, так як в позасудовий спосіб позивач не може реалізувати своє право. Тому з покликанням на ст.41 Конституції України та ст.ст.328, 392 ЦК України позивач просить позовні вимоги задоволити, судові витрати покласти на позивача. Ухвалою суду від 07.08.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на позов, призначено підготовче судове засідання на 22.09.2023 року. Відповідач 1 відзиву на позов у встановлений судом строк не подав, натомість заявив клопотання, в якому зазначив, що проти задоволення позовних вимог не заперечує, просить справу розглянути без відповідача. Відповідач 2 у встановлений судом строк подав відзив, в якому зазначив, що є неналежним відповідачем, мотивуючи тим, що відповідно до норм ст.122 Земельного кодексу України земельні ділянки, які розміщені за межами населеного пункту з категорією земель: землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення не перебувають у віданні районних державних адміністрацій. Відтак, Коростенська районна державна адміністрація не є власником земельної ділянки, на якій розміщено спірне нерухоме майно, і не може ним розпоряджатися. Ухвалою суду від 22.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд на 06.10.2023 року. В судовому засіданні представник позивача вимоги та доводи позовної заяви підтримав, просив її задоволити, з мотивів у ній наведених. В судовому засіданні представник відповідача 2 вимог позову до відповідача 2 не визнала, вважає, що відповідач 2 є неналежним відповідачем у справі, просила у задоволенні вимог позову до відповідача 2 відмовити, з мотивів наведених у відзиві на позов. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. 15.02.2001 року між [PERSON] , позивачем у справі, та акціонерним товариством відкритого типу «Ігнатпільський кар`єр» був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу майна, предметом якого були два об`єкти нерухомості - будівля господарського складу та будівля гаражу. Предмет договору розташований по [ADDRESS] . Проте, на момент його укладення нежитлові будівлі адреси не мали, адреса була присвоєна в подальшому при проведенні інвентаризації будівель, що стверджується довідкою Коростенського МБТІ № 667 від 03.09.2020 року. Вартість майна за договором становила 16000 грн. Договором було визначено зобов`язання сторін, згідно з якими продавець акціонерне товариство відкритого типу «Ігнатпільський кар`єр» зобов`язався передати покупцю [PERSON] у власність майно визначене договором відповідно до акту-приймання передачі та передати документацію на майно, а покупець зобов`язався сплатити вартість майна, визначену в договорі. Сторони свої зобов`язання за договором купівлі-продажу від 15.02.2001 року виконали в повному обсязі, що стверджується актом прийому-передачі основних засобів від 18.04.2001 року, який підписаний сторонами, і з якого вбачається, що продавець передав, а покупець прийняв майно, яке є предметом договору, вартість придбаної нерухомості сплачена покупцем в повному обсязі, претензій сторони з цього приводу один до одного не мають. Про обставину виконання сторонами умов договору в повному обсязі також свідчать факти того, що продавець зняв зі свого балансу відчужену нерухомість, що стверджується листом КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради» № 217 від 27.05.2014 року, а при проведенні вторинної інвентаризації станом на 14.03.2003 року спірні будівлі в зв`язку з відчуженням були вилучені в окрему інвентарну справу, що стверджується довідкою Коростенського МБТІ № 667 від 03.09.2020 року. У листі КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради» № 217 від 27.05.2014 року зокрема зазначено, що будівля господарського складу та будівля гаражу, розташовані по [ADDRESS] згідно з переліком нерухомого майна, виданого Фондом державного майна України від 26.03.2003р. за № 04/719 на балансі ВАТ «Ігнатпільський кар`єр» не перебувають, право власності та зазначені об`єкти Коростенським МБТІ не видавалося. З моменту прийняття предмету договору, а саме з 18.04.2001 року, позивач постійно відкрито володіє ним та використовує за призначенням для здійснення своєї підприємницької діяльності. Однак, внаслідок того, що договір купівлі-продажу нежитлових будівель не був нотаріально посвідчений, [PERSON] , було відмовлено у державній реєстрації права власності на нерухоме майно, що підтверджується рішенням державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 26.08.2021 року. Таким чином, на даний час спірне майно ні за ким не зареєстровано. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, вказаний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004 року; щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спірні правовідносини щодо укладення договору купівлі-продажу від 15.02.2001 року виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, а тому для їх врегулювання застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Статтею 224 ЦК УРСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ст.128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. У відповідності ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. У відповідності до ст.154 ЦК УРСР коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. У відповідності до ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. За спірною угодою купівлі-продажу, укладеною 15.02.2001 року в простій письмові формі між організацією та громадянином, останньому було продано за 16000 грн. нежитлові будівлі. За нормами діючого на момент виникнення спірних правовідносин ЦК УРСР обов`язкове нотаріальне посвідчення угоди купівлі-продажу нежитлових будівель законом прямо не передбачалося і не вимагалося. Вказана угода повністю виконана її сторонами, як в частині оплати, так і в частині передачі відчужених об`єктів купівлі-продажу. Доказів того, що сторони договору домовлялися укласти спірний договір у нотаріальній формі матеріали справи не містять. Розпорядженням голови Овруцької районної державної адміністрації Житомирської області № 143 від 19.05.2003 року у ВАТ „Ігнатпільський кар`єр було проведено вилучення земельної ділянки та надано дозвіл [PERSON] на проведення кадастрової зйомки цієї земельної ділянки, та надання її в короткострокову оренду. Позивачем в 2003 році була замовлена технічна документація по встановленню меж земельної ділянки, яка була затверджена розпорядженням голови Овруцької РДА Житомирської області № 198 від 11.07.2003 року. За даними технічної документації земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1824282700:13:000:0002, площа ділянки 1,3580 га. В процесі володіння та розпорядження спірною нерухомістю позивач з 27.10.2003 року уклав договір оренди земельної ділянки, на якій розміщені спірні нежитлові будівлі строком на 5 років, який в подальшому продовжувався. У відповідності до ст.86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Згідно з ст.149 ЦК УРСР власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Відповідно до ст.6 ЦК УРСР захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, зокрема шляхом визнання цих прав. З 01.01.2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України 2003 року. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: 1) визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статтей 2, 318 ЦК України річ (майно) може знаходитьсь у власності зокрема фізичних осіб. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не можу бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Велика палата Верховного суду у постанові від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18 дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. В пункті 85 постанови Великої палати Верховного суду від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18 зазначено, що за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстровано, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована. На розгляді Овруцького районного суду перебувала цивільна справа № 286/1166/21 за позовом [PERSON] до АТВТ „Ігнатпільський кар`єр про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, однак постановою Верховного суду від 11.04.2023 року у цій справі, було залишено без змін постанову Житомирського апеляційного суду від 12.01.2022 року, якою відмовлено в позові [PERSON] , та зазначено, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, так як належним відповідачем у цьому випадку є Овруцька районна державна адміністрація, оскільки спірні об`єкти нерухомості по [ADDRESS] , розташовані на земельній ділянці, власником якої є Овруцька районна адміністрація. Згідно з ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Загальновідомими є факти того, що в Україні внаслідок реформування адміністративного-територіального устрою держави території ліквідованого Овруцького району ввійшли до складу Коростенського району Житомирської області і Коростенська районна державна адміністрація є правонаступником ліквідованої Овруцької районної державної адміністрації, що також визнано сторонами та ними не спростовано. Суд погоджується з позицією відповідача 2, що він також є неналежним відповідачем у цьому спорі, оскільки Коростенська районна державна адміністрація, як правонаступник Овруцької районної державної адміністрації, не є власником земельної ділянки, на якій розміщено спірне нерухоме майно, і не може ним розпоряджатися, так як земельні ділянки, які розміщені за межами населеного пункту з категорією земель: землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення не перебувають у віданні районних державних адміністрацій, що прямо випливає із змісту норми ст.122 Земельного кодексу України У відповідності до ст.ст.12, 122 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу і інше. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Оскільки спірне нерухоме майно розташоване на землях в межах території Овруцької територіальної громади Коростенського району, відтак належним відповідачем у спорі є Овруцька територіальна громада Коростенського району Житомирської області в особі Овруцької міської ради Житомирської області. Відповідач 1 проти задоволення позовних вимог не заперечує. З огляду на викладене, суд доходить висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про визнання права власності на нежитлові будівлі та споруди до Овруцької міської ради Житомирської області, як належного відповідача, що є підставою для їх задоволення, та про безпідставність аналогічних вимог до Коростенської районної державної адміністрації, що є підставою для їх відмови. Позивач сплатив судовий збір в сумі 1073,60 грн. Відповідно до п.п.1, 9 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Відповідно до ст.13 Конституції України, ч. 4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує. Оскільки спір між сторонами виник не з вини відповідача органу місцевого самоврядування, а внаслідок пасивної поведінки позивача, суд доходить висновку про залишення судових витрат за позивачем.

Outcome: dismissed