Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-21 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Патраманський Іван Олександрович, звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Ладижинської міської радиГайсинського району Вінницької області, орган опіки та піклування Гайсинської міської ради Вінницької області, про позбавлення батьківських прав, встановлення піклування над дитиною та стягнення аліментів. Позов мотивований тим, що дочка позивача [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від цього шлюбу у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . 08.06.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] переїхав на постійне місце проживання в м. Гайсин Вінницької області. Їх дитина [PERSON] залишилася проживати з матір`ю [PERSON] , та бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [INFO] мати дитини [PERSON] померла. Після її смерті неповнолітня дитина [PERSON] залишилася проживати разом з бабусею [PERSON] . З моменту розлучення відповідач [PERSON] ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє зацікавленості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами дитини, станом її здоров`я, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується з дитиною, що не дає їй необхідного нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Зазначені факти можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідоме нехтування ним своїми обов`язками. На даний час створилися умови, які шкодять інтересам дитини: вона практично залишилася без батьківського догляду і турботи та можливості оформити на неї державні соціальні виплати. У зв`язку з викладеним, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] ; призначити [PERSON] , [INFO] , піклувальником над неповнолітньою [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі, у розмірі 2500 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на оплату судового збору в сумі 1073,60 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5026,40 грн. Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 серпня 2023 рокувідкрито провадження у цивільній справі, справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Патраманський І.О. не з`явилися, подали спільну заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги повністю визнає. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області в судове засідання не з`явився, надав клопотання, у якому зазначив, що орган опіки та піклування Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області цивільний позов [PERSON] до [PERSON] підтримує та просить розглянути без участі представника органу опіки та піклування Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області; висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON] , [INFO] ; рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області №273 від 29.08.2023 року «Про видачу висновку про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] », рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області №282 від 29.08.2023 року «Подання пропозиції суду кандидатури [PERSON] для призначення піклувальником над онукою». Представник третьої особи - органу опіки та піклування Гайсинської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують, заяв та клопотань не мають. Також направив до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Згідно ч.4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] народилася [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження, виданого Ладижинським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницької області 29.07.2008 року, батьком дитини зазначений - [PERSON] , матір`ю дитини - [PERSON] . 08.06.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] мав постійне місце проживання в м. Гайсин Вінницької області. Дитина [PERSON] , [INFO] , залишилася проживати з матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [INFO] мати дитини [PERSON] померла. Після смерті матері неповнолітня дитина [PERSON] залишилася проживати разом з бабусею [PERSON] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області від 29.08.2023 року розглянувши заяву [PERSON] про видачу висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в зв`язку з смертю матері [PERSON] , та подачею документів до Ладижинського міського суду Вінницької області про позбавлення батьківських прав батька, який не піклується про здоров`я, фізичний, розумовий та моральний розвиток дитини, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, її лікуванням, не спілкується з нею в обсязі необхідному для нормального самоусвідомлення, не дає дівчинці доступу до культурних та духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу і навіть не бажає добровільно виконувати свій обов`язок по утриманню дитини, не виявляє щонайменшої батьківської турботи, жодних стосунків не підтримує, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, рішення комісії з питань захисту прав дитини про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , інші довідки та документи, враховуючи інтереси дитини, орган опіки та піклування Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області зробив висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області №273 від 29.08.2023 року «Про видачу висновку про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] » вирішено подати Ладижинському міському суду Вінницької області висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Згідно висновку органу опіки та піклування Гайсинської міської ради Вінницької області від 13.09.2023 року, орган опіки та піклування Гайсинської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON] , [INFO] . Рішенням виконавчого комітету Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області №282 від 29.08.2023 року «Подання пропозиції суду кандидатури [PERSON] для призначення піклувальником над онукою» вирішено подати Ладижинському міському суду Вінницької області пропозицію кандидатури [PERSON] для призначення її піклувальником над неповнолітньою [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч.1 ст.155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У ч.1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року (справа 522/541/18) та 16 жовтня 2019 року (справа № 199/2143/17). Отже, при вирішенні питань, які стосуються дитини, зокрема, щодо позбавлення батьківських прав її батьків, першочерговими є інтереси дитини. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (ЄСПЛ) було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини». При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу з 08.06.2015 року дитина [PERSON] , [INFO] , проживала з матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а після смерті матері [PERSON] неповнолітня [PERSON] , [INFO] , продовжує проживати разом з бабусею [PERSON] , яка здійснює щодо дитини належним чином усі обов`язки, які покладаються чинним законодавством на батьків. Суд вважає, що матеріали справи містять достатні відомості, які свідчать про свідоме нехтування відповідачем по справі - батьком [PERSON] своїми обов`язками по вихованню дитини, оскільки протягом тривалого часу він не проявляє відносно дитини належної турботи та уваги, не приймає участі у її вихованні та утриманні, не піклується про стан її здоров`я та розвитку, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, хоча зобов`язаний це робити та має таку можливість. Сам відповідач [PERSON] також не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. З урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суд погоджується з висновком органу опіки та піклування Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Згідно ч.4 ст.60 Цивільного кодексу України, суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 63 ЦК України, опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Частиною 4 статті 167 СК України передбачено, що якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 244 СК України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Статтею 249 СК України передбачено, що опікун, піклувальник зобов`язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти. Опікун, піклувальник має право самостійно визначати способи виховання дитини з урахуванням думки дитини та рекомендацій органу опіки та піклування. Оскільки судом задоволені позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , враховуючи рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області щодо подання пропозиції кандидатури [PERSON] для призначення її піклувальником, інтереси дитини, суд прийшов до висновку про доцільність призначення піклувальником над неповнолітньою [PERSON] , [INFO] , позивача у справі [PERSON] , яка є її рідною бабою. Згідно зі ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно з ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Приймаючи до уваги обставини справи, те, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати дитині сприятливі умови для проживання та розвитку, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі, в розмірі 2500 гривень щомісяця, почавши стягнення з 28.07.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ґрунтується на вимогах законодавства України, а відтак підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України) та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (п.4 ч.3 ст.133 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. До початку підготовчого судового засідання від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позовних вимог, тому суд вважає за необхідним вирішити питання про повернення позивачу [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову. При подачі позовної заяви позивачем [PERSON] квитанцією №Р080-ТСВХ-49С3-79МК від 27.07.2023 року сплачено судовий збір в сумі 1073,60 грн., отже 50 відсотків суми сплаченого судового збору підлягає поверненню з державного бюджету в сумі 536,80 грн. (1073,60 х 50%), а решта 50 відсотків суми сплаченого судового збору в сумі 536,80 грн. відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача. Згідно з ч. 6 ст.141 ЦПК України оскільки позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору з позовних вимог про стягнення аліментів, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 1073 гривень 60 копійок. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступних висновків. Частиною 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За змістом ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Положеннями ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги визначено як домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно з приписами ст.30 Закону «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: - договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в ч.2 ст.27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); - за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України; - як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; - адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; - адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; - відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Відповідна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 06.03.2019 справа №922/1163/18. В постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат. На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу надано наступні документи: договір про надання правничої допомоги від 21 червня 2023 року між позивачкою [PERSON] та адвокатом Патраманським І.О.; ордер на надання правничої допомоги від 26 червня 2023 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Відповідно до пункту п.7.2 договору про надання правничої допомоги, розмір гонорару адвоката складає 5026,40 грн., п.5.2 встановлено, що клієнт приймає на себе обов`язки сплатити гонорар адвокату в розмірі та в строк, згідно цього Договору. Одночасно з цим, договір про надання правничої допомоги від 21 червня 2023 року не визначає порядок обчислення гонорару та строки і порядок його сплати. Зміст цього договору (форма його викладу) не може свідчити про безумовну домовленість сторін про порядок обчислення гонорару та порядок його сплати, враховуючи, крім цього, що суду не надано докази того, що позивач фактично поніс витрати на правничу допомогу в заявленій сумі. Матеріали справи не містять документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, які б засвідчували, що позивач дійсно поніс витрати на правничу допомогу, або які він зобов`язаний сплатити в майбутньому. Враховуючи відсутність у договорі порядку обчислення гонорару, порядку його сплати, не надання доказів фактичної сплати позивачем витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку що, позивачем не доведено, що ним понесені або мають бути понесені витрати на правову допомогу та не доведено розмір таких витрат, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на професійну (правничу) допомогу заявленому розмірі.

Outcome: approved