Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності, визнання недійсним договору дарування квартири та поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що 24.06.2004 року у Бад Феслау, Республіка Австрія між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Об`єднанням відділень РАЦСу і відділень у справах громадянства Бад Феслау, земля Нижня Австрія, номер запису 001616/2022. За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] було набуто майно в Україні, а саме - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира має загальну площу 75,5 кв.м., житлову площу 40, 5 кв.м. та складається з 2-х житлових кімнат, 2-х коридорів, кухні, 2-х балконів, ванної, туалету. Позивач стверджує, що вказану квартиру [PERSON] та [PERSON] було набуто шляхом пайової участі у будівництві житлового будинку [ADDRESS] , забудовник ТзОВ «Мальви-Маркет». Право власності на спірну квартиру було оформлено на ім`я [PERSON] . Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради було видано свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 23.07.2012 року, яким було посвідчено, що [PERSON] володіє на праві приватної власності квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа квартири 75,5 кв. м. Дане свідоцтво видане згідно з наказом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 23.07.2012 року № 1691-Ж-Г «Про оформлення права власності на квартири та нежитлові приміщення в будинку [ADDRESS] ». В подальшому 08.08.2012 року [PERSON] звернулася до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» із заявою про державну реєстрацію прав на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі цієї заяви реєстратором ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 13.08.2012 року було прийнято рішення про державну реєстрацію прав на вказану квартиру за [PERSON] та було видано витяг про державну реєстрацію прав, номер витягу: 35146296 від 13.08.2012 року, реєстраційний номер 37360013. В подальшому [PERSON] та [PERSON] було проведено ремонт у спірній квартирі. [PERSON] вважає, що квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набута за час шлюбу між ним та [PERSON] при поділі такої, частки у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру є рівними, а відтак при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за законом кожному з подружжя належить право власності на 1/2 частину спірної квартири. Інших домовленостей щодо зміни розміру часток у праві власності на спірну квартиру між [PERSON] та [PERSON] не існує. Позивач стверджує, що на даний час сімейні відносини погіршилися. Також, позивач зазначає, що під час збору доказів для підготовки позовної заяви для подачі в суд, було з`ясовано той факт, що приватним нотаріусом Сироїд Г.І. Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області було посвідчено 26.10.2021 року договір дарування квартири, серія та номер 2303, відповідно до якого [PERSON] подарувала своїй дочці [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS] і на даний час спірна квартира належить на праві приватної власності [PERSON] . Наведену обставину встановлено на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна наданої у формі інформаційної довідки №301588851 сформованої 26.05.2022 року. [PERSON] вважає, що вказаним договором дарування квартири порушено його право власності на спірну квартиру і такий договір дарування квартири слід визнати недійсним, оскільки спірну квартиру було набуто ним та [PERSON] за час шлюбу, а тому така є спільною сумісною власністю подружжя та для розпоряджання таким майном необхідно взаємну згоду, однак письмової згоди на укладення договору дарування він не надавав. Тому позивач стверджує, що [PERSON] при вчиненні оскаржуваного правочину не володіла необхідним обсягом повноважень на розпоряджання спільним майном, тому такий договір має бути визнаний недійсним. Просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29.06.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Окрім цього, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29.06.2022 року задоволено заяву адвоката Галича П.О. накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,5 кв. м., житловою площею 40, 5 кв.м., яка складається з 2-х житлових кімнат, 2-х коридорів, кухні, 2-х балконів, ванної, туалету. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.08.2022 року задоволено клопотання адвоката Галича П.О. про витребування доказів. 17.08.2022 року представник відповідачки [PERSON] - адвокат Кульчицький О.С. подав до суду відзив на позовну заяву. 31.10.2022 року представницею відповідачки [PERSON] - адвокатом Матвійчук Г.М. подано апеляційну скаргу на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 29.06.2022 року про відкриття провадження у справі. 21.11.2022 року справу скеровано до Львівського апеляційного суду для розгляду. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 02.12.2022 року апеляційну скаргу представниці відповідачки [PERSON] - адвоката Матвійчук Г.М. на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 29.06.2022 року повернено апелянту. 20.12.2022 року справа надійшла на адресу Галицького районного суду м. Львова. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14.02.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позовної заяви та просять позов задовольнити. Представниця відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просить відмовити в задоволенні позову, вважає такий безпідставним та необґрунтованим, оскільки спірна квартира є особистим майном відповідачки. Також, зазначила, що згоди [PERSON] на відчуження квартири не потрібно, оскільки квартира є особистим майном відповідачки, а тому вона може ним розпоряджатися на власний розсуд відповідно до норм чинного законодавства. Також зазначила, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 09.01.2023 року. Окрім цього, стверджує, що позивач не був присутній при виборі квартири. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просить відмовити в задоволенні позову, оскільки спірна квартира придбана за власні кошти [PERSON] та належала їй на праві власності, що визнавав [PERSON] раніше. [PERSON] є її матір`ю. Тепер спірна квартира належить їй на праві власності, вона за свої кошти покращила дану квартиру, зробила в ній ремонт. Також, [PERSON] в Україні не вважалась одруженою оскільки шлюб укладено в Австрії. [PERSON] не приймав участі у придбанні спірної квартири. Бюджети у [PERSON] та [PERSON] були різними. Заслухавши поясненння учасників, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що 24.06.2004 року у Бад Феслау, Республіка Австрія між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується долученим до позовної заяви апостильованим та перекладеним українською мовою свідоцтвом про одруження, виданим Об`єднанням відділень РАЦСу і відділень у справах громадянства Бад Феслау, земля Нижня Австрія, номер запису 001616/2022 /Том 1, а. с. 38-41/. З відповіді Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» на адвокатський запит від 21.06.2022 року №2903-вих-39503 вбачається, що право приватної власності на квартиру [ADDRESS] було оформлено [PERSON] відповідно до наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 23.07.2012 року № 1691-Ж-Г, який був прийнятий на підставі поданих документів, а саме: попереднього договору, укладеного між ТзОВ «Мальви-Маркет» та [PERSON] про закінчення будівництва житлового будинку, здачу його в експлуатацію та передачу у власність 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] ; основного договору, укладеного між ТзОВ «Мальви-Маркет» та [PERSON] про передачу у власність 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,5 кв. м., яка знаходиться на 1-му поверсі 2- го під`їзду житлового будинку; акту прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості - квартиру відповідно до основного договору; копії технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] ; копії паспорта громадянина України [PERSON] /Том 1, а. с. 42/. Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради було видано свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 23.07.2012 року, яким було посвідчено, що [PERSON] володіє на праві приватної власності квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа квартири 75,5 кв. м. Дане свідоцтво видане згідно з наказом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 23.07.2012 року № 1691-Ж-Г «Про оформлення права власності на квартири та нежитлові приміщення в будинку [ADDRESS] ». 08.08.2012 року [PERSON] звернулася до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» із заявою про державну реєстрацію прав на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі цієї заяви реєстратором ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 13.08.2012 року було прийнято рішення про державну реєстрацію прав на вказану квартиру за [PERSON] та було видано витяг про державну реєстрацію прав, номер витягу: 35146296 від 13.08.2012 року, реєстраційний номер 37360013 /Том 1, а. с. 44-58, 158/. З інформаційної довідки №301588851 сформованої 26.05.2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що квартира [ADDRESS] на даний час належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 26.10.2021 року посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г.І. /Том 1, а. с. 59/. 28.02.2022 року [PERSON] подала до Окружного суду м. Баден-під-Віднем позовну заяву про розірвання шлюбу /Том 1, а. с. 113-119/. 05.04.2022 року [PERSON] подав до Окружного суду м. Баден-під-Віднем зустрічну позовну заяву про розірвання шлюбу /Том 1, а. с. 120-125/. [PERSON] було набуто квартиру [ADDRESS] шляхом пайової участі у будівництві житлового будинку [ADDRESS] , забудовник ТзОВ «Мальви-Маркет». Право власності на спірну квартиру було оформлено на ім`я [PERSON] , що стверджується попереднім договором, укладеним між ТзОВ «Мальви-Маркет» та [PERSON] про закінчення будівництва житлового будинку, здачу його в експлуатацію та передачу у власність 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] ; основним договором, укладеним між ТзОВ «Мальви-Маркет» та [PERSON] про передачу у власність 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,5 кв. м., яка знаходиться на 1-му поверсі 2- го під`їзду житлового будинку; акту прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості - квартиру відповідно до основного договору /Том 1, а. с. 159-166/. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 23.07.2012 року вбачається, що [PERSON] володіє на праві приватної власності квартирою [ADDRESS] Згідно з договором дарування квартири від 26.10.2021 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у подарунок квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а. с. 199-200/. У заяві від 26.10.2021 року [PERSON] , що була адресована нотаріусу на підставі договору дарування квартири від 26.10.2021 року посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г.І. ствердила, що квартира [ADDRESS] є її особистою приватною власністю так як на момент набуття права власності на квартиру вона в шлюбі не перебувала і придбала вказане нерухоме майно за свої власні кошти /Том 1, а. с. 202/. В Державному реєстрі актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб відомості про шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] відсутні, що вбачається з витягу №00033340048 від 26.10.2021 року /Том 1, а. с. 203/. Рішенням Окружного суду м. Баден-під-Віднем від 09.01.2023 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] / Том 2, а. с. 64-87, 160-178/. Рішенням Земельного суду м. Вінер-Нойштадт Республіка Австрія від 08.05.2023 року як суду апеляційної інстанції рішення Окружного суду м. Баден-під-Віднем від 09.01.2023 року залишено без змін / Том 2, а. с. 88-109, 144-159/. Окрім цього, у судовому засіданні була допитана в якості свідка відповідачка [PERSON] та свідок [PERSON] . Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні, в якості свідка показала суду, що вона придбала спірну квартиру за власні кошти, оскільки в неї були заощадження в австрійському банку та в Україні. Потім спірну квартиру вона подарувала доньці [PERSON] . Ствердила, що в Австрії було розірвано шлюб між нею та [PERSON] , також відбувся розподіл майна. Позивач приховав майно в Єгипті. Гроші [PERSON] тримав у будинку. Колишній чоловік є громадянином Єгипту, він був присутній при укладенні договору про придбання квартири. Зазначила, що в них з [PERSON] були окремі бюджети. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який є братом відповідачки [PERSON] , показав суду, що він продав будинок та отримав гроші. Його сестра [PERSON] звернулась до нього за позикою. Він позичив [PERSON] 10 тис. доларів США. Потім вона придбала квартиру, борг віддавала протягом трьох років. Гроші позичені були без написання розписки. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 60, 61 Сімейного кодексу України (далі - КК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Згідно з положеннями статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. В судовому засіданні встановлено, що 24.06.2004 року у Бад Феслау, Республіка Австрія між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Спірна кватира була придбана в період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі. Рішенням Окружного суду м. Баден-під-Віднем від 09.01.2023 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] / Том 2, а. с. 64-87, 160-178/. Відповідачкою на підтвердження того, що квартира набута за її власні кошти належних та допустимих доказів не надано. Розписка про отримання коштів у борг та довідки про те, що на час придбання спірної квартири в неї були грошові кошти у банківських установах Австрії та України в необхідному розмірі відсутні. Також, суду не надано доказів того, що [PERSON] та [PERSON] , в час спільного шлюбу, не мали спільного бюджету. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання, в порядку поділу спільної сумісної власності за [PERSON] , права власності на 1/2 ідеальну частку квартири підлягають до задоволення При вирішенні питання обґрунтованості позовної вимоги про визнання договору дарування квартири недійсним, суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] набута [PERSON] під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. З договору дарування квартири та з заяви [PERSON] вбачається, що вона є єдиним власником спірної квартири та на момент укладення договору у шлюбі не перебуває, та на момент купівлі квартири у шлюбі не перебувала. Однак, з матеріалів справи вбачається, що станом на день укладення договору дарування, а саме 26.10.2021 року та на момент придбання квартири [PERSON] перебувала у шлюбі з Фуадом Медхатом. Даний договір та заява наявні в матеріалах справи / Том 1, а. с. 199-20, 202/. Згідно з статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Судом встановлено, що нотаріусу при укладенні оскаржуваного договору дарування квартири додана заява [PERSON] , в яких вона заявляє та гарантує, що квартира є її особистою приватною власністю, оскільки на момент набуття права власності на вказане нерухоме майно, вона у шлюбі не перебувала, тому особи, які відповідно до статей 61, 63, 74 Сімейного кодексу України мали б право на частку у спільному майні подружжя та згода яких необхідна для укладання договору, відсутні. Таким чином, позивач [PERSON] згоди на укладення спірного договору дарування квартири не надавав. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого). Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з частиною 2 статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості. Відповідно до приписів 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Таким чином, за встановлених у сукупності обставин, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову про визнання договору дарування квартири недійсним, адже позивач [PERSON] не надавав згоду на його укладення, а спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Про недобросовісність дій сторін оскаржуваних договору дарування свідчить подання при нотаріальному посвідченні угод на ім`я нотаріуса заяви про те, що відчужуване за договором дарування нерухоме майно є її особистою приватною власністю, так як на момент набуття права власності на нього, вона у шлюбі не перебувала, тому особи, які відповідно до статей 61, 63, 74 Сімейного кодексу України мали б право на частку у спільному майні подружжя та згода яких необхідна для укладання договору, відсутні, що за встановлених судом обставин не відповідає дійсності. Суд приймає до уваги правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), за змістом якого відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що договір дарування укладено з порушенням вимог законодавства, оскільки відсутня нотаріально посвідчена згода іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину для укладення такого договору, а тому вимога про визнання договору дарування недійсним підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 13397,40 грн.

Outcome: approved