Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

13 квітня 2023 року [PERSON] , в інтересах позивача [PERSON] , подав позовну заяву, в якій просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , що зареєстрований в цілому за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 11.07.2013, зареєстрованого в реєстрі 537 та договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 12.07.2013, зареєстрованого в реєстрі 547, визнати за [PERSON] право власності на частину вказаного вище житлового будинку та стягнути судові витрати. Позов мотивує тим, що з 20 жовтня 2013 року сторони перебували в шлюбі який розірвано рішенням Куликівського районного суду від 13 червня 2022 року. Під час шлюбу за спільні кошти сторін 11.07.2013 та 12.07.2013 ними було набуто по частці житлового будинку з господарським будівлями та спорудами [ADDRESS] . В графі покупець договору купівлі-продажу житлового будинку №537 від 11.07.2013 та №547 від 12.07.2013 за погодженням між подружжям було вирішено вказувати відповідача [PERSON] , який на даний час є власником житлового будинку в цілому. Позивач намагалась в позасудовому порядку поділити спірний житловий будинку, але відповідач відмовляється розділити спільне майно та продовжує проживати і користуватися ним, як особистим майном в цілому, в зв`язку з чим просить провести поділ вищевказаного домоволодіння. Позовна заява надійшла до суду 13.04.2023. 21.04.2023, після отримання судом інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 15.05.2023. 05.04.2021 підготовче судове засідання було відкладено в зв`язку з неявкою відповідача. Ухвалою суду від 29.05.2023 підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 13.06.2023. В подальшому судовий розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, поданням відповідачем клопотань про відкладення розгляду справи з різних підстав. В судове засідання, призначене на 04.10.2023 року сторони не з`явились. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справі за відсутності сторони позивача. Відповідач надав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікуванні. Жодних доказів на підтвердження обставин, викладених в клопотанні, відповідач не надав. Враховуючи процесуальну поведінку відповідача, який неодноразово не з`являвся в судове засідання, заявляв клопотання про відкладення розгляду справи для звернення за правовою допомогою та через стан здоров`я, разом з тим відзив на позовну заяву не надав, повторно заявив клопотання про відкладення розгляду справи обґрунтовуючи перебуванням на лікуванні, проте доказів на підтвердження даних обставин суду не пред`явив, суд вважає такі дії позивача спрямованими на затягування розгляду справи а тому не може визнати причину неявки в судове засідання поважною. Відповідно до\~ст.\~223\~ЦПК України,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності учасника\~справи у\~разі його неявки в судове засідання без поважних причин. За наведених обставин, суд ухвалив розглядати справу за відсутності учасників провадження. Згідно ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 жовтня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 20 жовтня 2012 року (а.с.15). Шлюб між сторонами розірвано 13 червня 2022 року на підставі рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 13.06.2022 (а.с. 16-17). Згідно Договору купівлі-продажу від 11 липня 2013 року зареєстрованого в реєстрі за №537, посвідченого нотаріально, [PERSON] придбав у [PERSON] , що діяла від імені [PERSON] частку житлового будинку в [ADDRESS] , з господарськими будівлями та спорудами, надвірними будівлями, розташований на землях комунальної власності, продаж житлового будинку вчинена за ціною 23382 грн. (а.с. 44-45). В подальшому, згідно Договору купівлі-продажу від 12 липня 2013 року зареєстрованого в реєстрі за №547, посвідченого нотаріально, [PERSON] придбав у [PERSON] частку житлового будинку в [ADDRESS] , з господарськими будівлями та спорудами, надвірними будівлями, розташований на землях комунальної власності, продаж житлового будинку вчинена за ціною 23382 грн. (а.с. 47-48). Позивач 11.07.2023 та 12.07.2023, як дружина покупця, надала свою згоду на укладення відповідачем договорів купівлі-продажу часток житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.46,49). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №324122011 від 27.02.2023 вбачається, що за [PERSON] зареєстровано 11.07.2013 та 12.07.2023 право власності на частку житловий будинок за адресою [ADDRESS] (а.с.19-22). Отже спірний будинок зареєстрований на відповідача в цілому. Відповідно до витягу із рішення другої сесії сьомого скликання від 20.11.2015 «Про перейменування вулиць та провулків смт Куликівка вулицю ім. Щорса перейменовано на вулицю Миру (а.с.23). Надані докази суперечностей не містять і оцінюються судом як достовірні, достатні, належні та допустимі. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно зі ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69 71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. В Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту). Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Зі змісту пунктів 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч. 1 ст.\~65 СК. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Під час розгляду даної справи сторонами не надано доказів існування обставин, з якими закон пов`язує можливість зменшення частки одного з подружжя у спільній сумісній власності та відповідного збільшення частки іншого. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд при ухваленні рішення приходить до наступного. Відповідно до ч.ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, яка регулює розподіл судових витрат між сторонами, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову на відповідача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 35 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати», якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Тобто, суд має виходити з того, що частина 6 статті 141 ЦПК України регулює не тільки випадок компенсації судових витрат за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, коли обидві сторони звільнені від їх сплати, а й випадок коли одна сторона сплатила судовий збір і суд ухвалив рішення на її користь, а друга сторона звільнена від сплати судового збору. Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2018 року № 155 внесено зміни до постанови № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» (далі Постанова) та встановлено нові розміри компенсації. Згідно з п. 2, 4 Постанови компенсація судових витрат у цивільних та адміністративних справах здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань судів, якими винесено відповідне рішення. Якщо обидві сторони у цивільній або адміністративній справі звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави в їх фактичному розмірі, але не більше граничних розмірів компенсації таких витрат. Позивачем під час подання позовної заяви було сплачено судовий збір в сумі 1865,05 грн., що підтверджується квитанцією № 1020231338 від 08.04.2023. Відповідно до п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю ІІ групи. Оскільки згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 449337 від 12 липня 2023 року відповідачу встановлена ІІ група інвалідності, відтак відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору, а тому суд вважає за необхідне компенсувати позивачу сплачений нею судовий збір.

Outcome: approved