Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комінтернівського суду м. Харковом з позовом в якому просить: визнати протиправними та скасувати у повному обсязі - наказ АТ «Харківобленерго»»\~від 12.11.2021\~року №\~892\~ос «\~Про заходи\~щодо обов`язкових\~профілактичних щеплень\~та наказ\~від 13.12.2021\~року за\~№ 980\~ос «Про\~відсторонення від\~роботи» відносно\~неї,\~визнати недійсним\~у період\~своєї дії\~з 13.12.2021\~року по\~25.02.2022\~року; стягнути з АТ «Харківобленерго»» середній заробіток за час відсторонення від роботи з 13.12.2021 року до 24.02.2022 року в сумі 42818,58 грн.; відшкодувати судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 13.12.2021 року відповідач прийняв наказ № 980ос «Про відсторонення від роботи» відносно [PERSON] , який відсторонив її від роботи електромонтера з обслуговування підстанції 4 групи кваліфікації центральної служби підстанції без збереження заробітної плати з 13.12.2021 року на час відсутності підтверджуючих документів про отримання профілактичних щеплень проти COVID-19 або наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, який у встановленому порядку до неї доведений. Вважає даний наказ протиправним. Підставою для видання вказаного наказу став наказ відповідача від 12.11.2021 року № 892ос «Про заходи щодо обов`язкових профілактичних щеплень», яким було встановлено обов`язкову вимогу щодо здійснення щеплень працівникам відповідача проти хвороби COVID-19 або надання довідок щодо наявності протипоказань для відповідної вакцинації з наслідками, передбаченими п. 41-6 постанови КМУ № 1236, веденого в дію постановою КМУ № 1096 від 20.10.2021 року, який 26.10.2021 року набув чинності. Указом Президента України від 24.02.2022 року в країні введений воєнний стан. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 року № 380 зупинена дія наказу МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» до завершення воєнного стану в Україні. На підставі цього відповідачем був виданий наказ від 07.03.2022 року № 316 «Щодо скасування наказів про відсторонення». Таким чином формально її було повернуто до виконання трудових обов`язків. з 25.02.2022 року, однак наказ № 980ос від 13.12.2021 вона вважає протиправним і таким, що має бути визнаним недійсним у період з дня його видання до дня його скасування, тобто з 13.12.2021 року до 25.02.2022 року. Станом на час видання наказу від 13.12.2021 року вона надала уповноваженому представнику відповідача три документи датовані 13.12.2021 року: заперечення щодо видачі наказу, пояснювальну записку та заяву щодо неможливості надати інформацію відносно вакцинації, так як це лікарська таємниця. Протиправне відсторонення її від посади призвело до вимушеного прогулу у період з 13.12.2021 року по 24.02.2022 року, тому виходячи із розрахунку її середньоденної заробітної плати у розмірі 839,58 грн., сума яка підлягає стягненню з відповідача становить 42818,58 грн. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду м. Харкова Колодяжної І.М. від 18.01.2022 позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків. Розпорядженням Голови Верховного Суду №4/0/9-22 від 10.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Комінтернівського районного суду м. Харкова, визначено територіальну підсудність справ за Ленінським районним судом м. Полтави. На виконання вищевказаного розпорядження Комінтернівським районним судом м. Харкова справи, які перебували на розгляді в суді були передані до Ленінського районного суду м. Полтави. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 12.10.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків. 11.04.2023 року позивачем до Ленінського районного суду м. Полтави подано заяву про уточнення позовних вимог. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 11.05.2023 року дану цивільну справу передано за підсудністю до Комінтернівського районного суду м. Харкова, оскільки Розпорядженням Голови Верховного Суду від 17.11.2022 року №65 відновлено територіальну підсудність судових справ Комінтернівського районного суду м. Харкова з 23.11.2022 року, цивільна справа належить до територіальної юрисдикції Комінтернівського районного суду м. Харкова. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду м. Харкова Музиченко В.О. від 04.07.2023 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 19.07.2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що наказ про відсторонення позивача від роботи був винесений відповідно до вимог діючого законодавства. В зв`язку з введенням на території країни воєнного стану, оскаржуваний наказ був скасований та позивача допущено до роботи. Крім того, працівники АТ «Харківобленерго» підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, як працівники підприємства включеного до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави та підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19\~на період\~дії карантину.\~Позивач працює\~електромонтером з\~обслуговування підстанції\~4\~групи кваліфікації\~і під\~час своєї\~роботи знаходиться\~в адміністративній\~будівлі структурного\~підрозділу відповідача,\~перебуває у\~контактах з\~іншими працівниками\~АТ «Харківобленерго»,\~оскільки спільно\~з ними\~знаходиться у\~приміщеннях загального\~використання та\~сумісно проходить\~навчання,\~виконує завдання,\~тощо,\~які передбачені\~її посадовою\~інструкцією.\~Бездіяльність підприємства\~по відстороненню\~працівників могла\~мати негативні\~наслідки безпосередньо\~для роботодавця\~та притягнення\~до адміністративної\~відповідальності за\~порушення вимог\~ст.\~44-3\~КУпАП.\~Право на працю позивача порушено не було, оскільки позивач самостійно обрала свою поведінку та її наслідки (нездійснення вакцинації, ненадання протипоказань, і як наслідок відсторонення від роботи), про що була завчасно повідомлена, таке обмеження носило тимчасовий характер і могло бути усунено позивачем у будь-який час. Оскільки оскаржувані накази скасовані, то позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відсутній предмет спору. Також не підлягає вимога щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вона є похідною. 26.07.2023 року позивачем надано відповідь на відзив в якому зазначено, що якщо уважно читати її пояснювальну записку від 13.12.2021 року, там ніде не ведеться мови про те, що вона відмовляється від вакцинування, вона зазначає про неможливість надати інформацію відносно вакцинації, оскільки це є лікарською таємницею, яка охороняється законом. Вакцина проти COVID-19 не гарантує навіть 90 %, що людина не захворіє на цю інфекцію. Наразі всесвітньо відомим і доведеним є той факт, що люди з щепленням так само, як і люди без нього можуть хворіти на цю інфекцію, бути носіями та розповсюджувати її серед оточення. Думка відповідача, що в разі відсутності в неї сертифікату про проведення щеплень від COVID-19, при виконанні їх службових функцій могла привести до поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «ХОЕ» та серед споживачів. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представники відповідача проти позову заперечували з підставах викладених у відзиві. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. [PERSON] працює у АТ «Харківобленерго» на посаді електромонтера з обслуговування підстанції 4 групи кваліфікації центральної служби підстанцій, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки. Наказом АТ «Харківобленерго» № 892ос від 12.11.2021 року «Про заходи щодо обов`язкових профілактичних щеплень» встановлено обов`язкову вимогу щодо здійснення щеплень працівниками АТ «Харківобленерго» проти хвороби COVID-19 або надання довідок щодо наявності протипоказань для відповідної вакцинації з наслідками, передбаченими п. 41-6 постанови КМУ № 1236, введеного в дію постановою КМУ № 1096 від 20.10.2021 року, який 26.10.2021 року набув чинності. АТ «Харківобленерго» включено до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави в розділі «Паливно-енергетичний комплекс», затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83. Міністерство охорони здоров`я України (далі-МОЗ) затвердив перелік організацій, працівників яких обов`язково вакцинуватимуть проти COVID-19, відповідно до\~наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництва та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року №2153. Змінами внесеними 01 листопада 2021 року, які набрали чинності 09 грудня 2021 року МОЗ додало до переліку працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Наказом №980-ос від 13 грудня 2021 року АТ «Харківобленерго» [PERSON] відсторонено від роботи з 13 грудня 2021 року без збереження заробітної плати у зв`язку з ухилянням від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на строк до надання ним сертифікату про вакцинацію або до закінчення дії карантину, встановленому Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусом SARS-CoV-2. На підставі наказу МОЗ України від 25 лютого 2022 року №380 «Про припинення дії наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153» усі накази АТ «Харківобленерго» щодо відсторонення працівників у зв`язку з відмовою або ухиленням від вакцинації визнано такими, що втратили чинність. У позовній заяві [PERSON] , як на підставу позову посилається на те, що наказ про відсторонення її від роботи прийнятий відповідачем з грубим порушенням норм законодавства України про працю, крім того зазначила, що у всіх поясненнях вона зазначила, що не відмовляється від вакцинації, а розголошення інформації про вакцинацію є лікарською таємницею. За змістом пункту 1\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі\~Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивачки, підпадають під дію статті 8 Конвенції. Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним, пропорційним цій меті (необхідним демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв. Як свідчать матеріали справи позивачка працює в АТ «Харківобленерго» на посаді електромонтера з обслуговування підстанції 4 групи кваліфікації центральної служби підстанцій. У грудні 2021 року роботодавець відсторонив її від роботи до надання нею сертифікату про вакцинацію або до закінчення дії карантину, встановленому Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусом SARS-CoV-2. Медична допомога\~діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику та лікування у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами (абзац п`ятий частини першої статті 3 ЗаконуУкраїни № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі\~Закон № 2801-XII)у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). За змістом пункту «б» частини першої статті 10 Закону№ 2801-XII громадяни зобов`язані у передбачених законодавством випадках робити щеплення. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (друге речення частини другої статті 30 цього Закону). Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар\~надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша\~статті 43 Конституції України).За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті). Частиною першою\~статті 46 КЗпП України\~передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і\~Конституція України\~(статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV «Перехідні положення»). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках\~також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої\~статті 21 КЗпП України\~(рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій\~статті 21 КЗпП України\~щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до\~Конституції України\~і законів України. У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених\~Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом\~актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям\~1,\~3,\~6,\~8,\~19,\~64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини). Відповідно до абзацу другого частини четвертої\~статті 4 Цивільного кодексу України\~якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього\~Кодексу\~або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього\~Кодексу\~або іншого закону. Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону № 2801-XII громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Закон № 1645-ІІІ\~визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. За\~статтею 1 Закону № 1645-ІІІ\~протиепідемічні заходи\~це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій. Стаття 11 цього Закону\~визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Частиною першою статті 12 Закону № 1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ). У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Профілактичні щеплення\~проводяться після\~медичного огляду\~особи в\~разі відсутності\~у неї\~відповідних медичних\~протипоказань (речення перше частини шостої\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі\~Положення про МОЗ), затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267\~(в редакції\~постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення). Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153\~затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі\~Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави»\~затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі\~Перелік № 83), до якого віднесено, зокрема, АТ «Харківобленерго». Наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року №2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 09 грудня 2021 року, Перелік №2153 було доповнено пунктами 46, відповідно до яких у Перелік увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83. Наказом МОЗ від 30 листопада 2021 року № 2664 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 31 січня 2022 року, Перелік № 2153 доповнено пунктами 79, згідно з якими до Переліку увійшли працівники органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, комунальних підприємств, установ та організацій. Наказом МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ №2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до\~Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»\~з подальшими змінами. Постановою Кабінету Міністрів України\~від 20\~жовтня 2021\~року №\~1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2)\~відсторонення від\~роботи (виконання\~робіт)\~працівників та\~державних службовців,\~обов`язковість\~профілактичних щеплень\~проти COVID-19\~яких визначена\~переліком та\~які відмовляються\~або ухиляються від проведення\~таких обов`язкових\~профілактичних щеплень\~проти COVID-19\~відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ\~та частини третьої\~статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої\~статті 94 КЗпП України, частини першої\~статті 1 Закону України «Про оплату праці»\~та частини третьої\~статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372\~внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 1236, зокрема на період воєнного стану: фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19; фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану; пункт 41-6 постанови № 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану». Указане вище свідчить про те, що після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19. Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в\~Законі № 4004-XII\~та\~Інструкції № 66. Підприємства,\~установи і\~організації зобов`язані\~усувати за\~поданням відповідних\~посадових осіб\~державної санітарно-епідеміологічної\~служби від\~роботи,\~навчання,\~відвідування дошкільних\~закладів осіб,\~які є\~носіями збудників\~інфекційних захворювань,\~хворих на\~небезпечні для\~оточуючих інфекційні\~хвороби,\~або осіб,\~які були\~в контакті\~з такими\~хворими,\~з виплатою\~у встановленому\~порядку допомоги\~з соціального\~страхування,\~а також\~осіб,\~які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону№ 4004-XII). Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2\~Інструкції № 66\~особами,\~які відмовляються\~або ухиляються\~від профілактичних\~щеплень,\~визнаються громадяни\~та неповнолітні\~діти,\~а також\~окремі категорії\~працівників у\~зв`язку\~з особливостями\~виробництва або\~виконуваної ними\~роботи,\~які необґрунтовано\~відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897. Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року справі №130/3548/21. Наказом МОЗ від 25 лютого 2020 року № 521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носіїв та збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19. 11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19. Постановою від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(далі\~Постанова № 211) Кабінет Міністрів України в межах усієї території України встановив карантин на період з 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників). Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року № 215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211»\~назву і текст Постанови № 211 викладено в новій редакції. У подальшому з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції\~постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 9 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104,від 21 квітня 2021 року № 405, від16 квітня 2021 року № 611,від 11 серпня 2021 року № 855,від 22 вересня 2021 року № 981,від 15 грудня 2021 року № 1336,від 23 лютого 2022 року № 229,від 27 травня 2022 року № 630,від 19 серпня 2022 року № 928,від 23 грудня 2022 року № 1423 карантин неодноразово продовжувався (останнього разу\~до 30 квітня 2023 року).Вказані постанови встановлювали низку карантинних заходів та обмежень, суворість яких визначалася з огляду на епідемічну ситуацію в державі та її окремих регіонах. 24 грудня 2020 року МОЗ видало наказ № 3018, яким затвердило «Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандеміюCOVID-19 в Україні у 20212022 роках» (далі\~Дорожня карта). З початку реєстрації випадків коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні станом на грудень 2020 року було зареєстровано 821 947 підтверджених випадків коронавірусної хвороби COVID-19 (показник захворюваності склав 2158,2 на 100 тис. населення). На той час одужали від коронавірусної хвороби COVID-19 423 704 людини. За час спостереження зареєстровано 13 733 летальних випадків серед людей з підтвердженим діагнозом коронавірусної хвороби COVID-19 (летальність склала 1,7 %). Дорожня карта передбачала, що імунізація населення безпечною та ефективною вакциною проти коронавірусної хвороби COVID-19 є найважливішим компонентом стратегії Уряду України в подоланні гострої фази пандемії коронавірусної хвороби COVID-19. Загальною метою здійснення масової вакцинації населення стало припинення поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні. Виконання заходів Дорожньої карти мало на меті досягнення таких цілей: скоротити тягар смертей, пов`язаних з коронавірусною хворобою COVID-19; скоротити тягар ускладнень для здоров`я, пов`язаних з коронавірусною хворобою COVID-19. Основним завданням Дорожньої карти протягом 2021-2022 років стало охоплення вакцинацією проти коронавірусної хвороби COVID-19 не менше 50 % населення України. Дорожня карта в первинній її редакції передбачала, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп (згідно з наказом МОЗ № 2362 від 27 жовтня 2021 року абзац про добровільність цієї вакцинації було виключено). У пункті 7.3 Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи № 2361 (2021) від 27 січня 2021 року «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування» Асамблея закликала держави-члени Ради Європи і Європейський Союз інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою, і ніхто не здійснює політичного, соціального чи іншого тиску для того, щоб провести щеплення тим, хто сам цього не бажає; переконатись, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він не був вакцинований через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися. Вакцинація проти COVID-19 в Україні розпочалася 24 лютого 2021 року вакциною «AstraZeneca».Згодом почали застосовувати інші вакцини: «CoronaVac» (з 13 квітня), «Pfizer» (з 19 квітня), «Moderna» (з 20 липня). За змістом абзацу третього\~статті 1\~Закону України\~«Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»\~санітарне та епідемічне благополуччя населення\~це стан здоров`я населення та середовища життєдіяльності людини, при якому показники захворюваності перебувають на усталеному рівні для даної території, умови проживання сприятливі для населення, а параметри факторів середовища життєдіяльності знаходяться в межах, визначених санітарними нормами. Незважаючи на попередньо задекларовану добровільність вакцинації для всіх професійних груп, відповідно до статті 10 Закону № 2801-XII,\~статті 12 Закону №1645-ІІІ, пункту8 Положення про МОЗ таз метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, 04 жовтня 2021 року МОЗ затвердило Перелік № 2153, який передбачав обов`язкове профілактичне щеплення для окремих категорій працівників проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цього захворювання (вказаний Перелік доповнений наказами МОЗ від 01 та 30 листопада 2021 року № 2393 і № 2664 відповідно). А 27 жовтня 2021 року МОЗ видало наказ № 2362, згідно з яким із Дорожньої карти виключено абзац про добровільність щеплення від COVID-19. Суд не вбачає підстав для сумнівів у тому, що у відповідний період Україна, поряд з іншими державами, зазнала значних труднощів у сфері охорони здоров`я. Згідно зі статистичними даними в середньому у 2021 році від COVID-19 в Україні помирало 7 168 осіб на місяць. Коронавірусна інфекціяCOVID-19у тому році стала другою за частотою причиною смертей українців (12 %) після серцево-судинних захворювань (60,2 %) (https://opendatabot.ua/open/death-statistics). Вказане зумовлювало необхідність вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від\~14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі\~ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право було виправданим. Нагальна необхідність вжиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого\~наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить. У своїй постанові від\~14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 Велика Палата Верховного Суду зазначає: «…що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо». «…в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараженняCOVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів». Судом встановлено, що [PERSON] працює у АТ «Харківобленерго» електромонтером з обслуговування 4 групи кваліфікації центральної служби. Формально вона належала до числа працівників, які підлягали обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Позивач у встановленому законом порядку була ознайомлена з необхідністю обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Також позивачка була повідомлена про необхідність надання відділу охорони праці до 09.12.2021 року один з документів, а саме: міжнародний або внутрішній сертифікат, що підтверджує вакцинацію проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 двома або однією дозами; довідку форми № 028-1/о «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Також проінформовано, що у разі ненадання зазначених документів згідно зі\~ст.46 КЗпП України\~і\~ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ\~з 09 грудня 2021 року вона буде відсторонена від роботи без збереження заробітної плати на строк до надання сертифіката про вакцинацію або до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню та території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Доведено, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу для призначення пенсії та оплати тимчасової непрацездатності, адже за цей період роботодавець не сплачуватиме страховий внесок. Період відсторонення без збереження зарплати не увійде й до стажу, що дає право на щорічну відпустку. Позивач надала пояснення, що інформацій про наявність або відсутність у неї щеплень є лікарською таємницею, яку вона не бажає розголошувати. 13.12.2021 року відповідачем складено акт про відмову надати вказані документи позивачем та відсторонено від роботи. За посадовою інструкцією та характером роботи позивача, згідно посадової інструкції, суд вважає, що враховуючи кількість соціальних контактів [PERSON] , неможливість застосувати дистанційну форму організації праці, умови праці, контакти працівників з обладнанням, документацією, відсторонення\~\~ [PERSON] від роботи через ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення було виправданим, оскільки в іншій спосіб неможливо було досягнути поставлену легітимну мету, а саме запобігти подальшому поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, мінімізації летальних випадків через цю хворобу серед працівників АТ «Харківобленерго». Пояснення позивача, що інформація про щеплення є лікарською таємницею правомірно розцінена роботодавцем як ухилення від щеплення. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем було вжито всіх належних заходів щодо виконання норм діючого законодавства України. Жодних порушень прав позивача на працю зі сторони відповідача допущено не було. Дії роботодавця в цьому випадку були пропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи. Відповідачем після набрання чинності\~наказом Міністерства охорони здоров`я від 25 лютого 2022 року №380\~(01 березня 2022 року), було у розумні строки винесено наказ № 316 від 07 березня 2022 року, яким скасовано накази АТ «Харківобленерго» щодо відсторонення працівників у зв`язку з відмовою або ухиленням від вакцинації та позивача було допущено до роботи. При цьому, суд зазначає, що оскаржувані накази № 892ос від 12.11.2021 року та № 980ос від 13.12.2021 року на день їх винесення були правомірним і законними. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для визнання незаконним та скасування наказу вказаних наказів у період їх дії з 13.12.2021 року до 25.02.2022 року. Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час відсторонення від роботи з 13.12.2021 року по 24.02.2022 року в сумі 42818,58 грн. є похідними, тому вони також не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачкою, слід віднести на її рахунок.

Outcome: dismissed