Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, в якій просила суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до положень статті 717 Цивільного кодексу України, 15 березня 2005 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дарунок квартиру [ADDRESS] . Сторони перебувають у шлюбі з 19 червня 2010 року. У період з вересня 2010 року по березень 2011 року, позивач та відповідач за рахунок спільних коштів подружжя проводили ремонтні роботи об`єкта нерухомого майна: квартира [ADDRESS] . До складу ремонтних робіт входить: капітальний ремонт кухні, загальною площею - 18,4 кв.м; капітальний ремонт коридору, загальною площею - 11,05 кв.м; капітальний ремонт вітальні, загальною площею - 25,6 кв.м.; капітальний ремонт спальні №1 - 21,1 кв.м.; капітальний ремонт спальні №2 - 23,45 кв.м; капітальний ремонт спальні №3 - 22,3 квє.м; ремонт сходової клітинки. Загальна вартість матеріалів та проведених робіт становить: 164\~176,00 грн. Вартість об`єкту нерухомого майна: квартира [ADDRESS] , на момент набуття Відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна становила 12 288,00 гривень. Станом на момент укладення шлюбу, враховуючи сукупний індекс інфляції за період з 15.03.2005 року до 19.06.2010 року, що становить 198,41%, вартість об`єкту нерухомого майна: квартира [ADDRESS] становила 24 380,62 гривень. У зв`язку із проведенням ремонтних робіт за рахунок спільних коштів подружжя вартість об`єкту нерухомого майна: квартира [ADDRESS] виросла більш ніж у 8 разів, і на момент закінчення ремонтних робіт становила 188556,62 гривень. Виходячи із вищевикладеного, ремонтні роботи, що проводились за рахунок спільних коштів подружжя, вартість та опис яких було наведено вище, істотно збільшили вартість об`єкта нерухомого майна: квартира [ADDRESS] . Позивач вважає, що з огляду на положення статті 62 СК України, практику, що склалася при вирішенні питань застосування положень статті 62 СК України та фактичні обставини справи, вона маю законне право на визнання об`єкта нерухомого майна: квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. У зв`язку з вищевикладеним позивач і була змушена звернутися до суду х даною позовною заявою. Ухвалою суду від 14.08.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. З метою виконання вимог ч.1ст.189\~ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання. 15.09.2023 року до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій вона зазначила, що в первинній позовній заяві, на підставі наведених обставин вона просила визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Посилаючись на ст.ст. 61,69, 70 СК України просила суд здійснити поділ квартири [ADDRESS] , та визнати за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 18.09.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. \~ \~ \~ \~Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. \~ \~ \~ \~Відповідач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява від 15.09.2023 року про визнання позову, в якій відповідач зазначив, що визнає обставини наведені позивачем у позовній заяві, а саме, що 15.03.2005 року він прийняв у дарунок від своєї матері [PERSON] спірну квартиру. 19.06.2010 року він зареєстрував шлюб з позивачем, та під час шлюбу, вони спільно з позивачем, за рахунок спільних коштів подружжя проводили ремонтні роботи квартири [ADDRESS] . Також 18.09.2023 року до суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно абз.3 п.24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено,\~\~що 15.03.2005 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS] , що вбачається з договору дарування квартири від 15.03.2005 року, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. Зареєстровано в реєстрі за № 1278. (а.с.7-8,9) В договору дарування квартири від 15.03.2005 року вказано, що подарована квартира оцінюється сторонами в сумі 12288 грн. З матеріалів справи вбачається, що сторони з 19.06.2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.06.2010 року. (а.с.10) У період з вересня 2010 року по березень 2011 року подружжя проводили ремонтні роботи об`єкта нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору про виконання робіт №09/10-2 від 08.09.2010 року. (а.с. 11-14) З п.2,3 Акту виконаних робіт від 30.03.2011 року вбачається, що підписанням цього акту замовник підтверджує факт належного та своєчасного виконання робіт, що передбачені пунктом 1.2 Договору, на загальну вартість 90000,00 грн. та сторони підтверджують, що для належного виконання робіт виконавець використав матеріали на загальну суму: 74176,00 грн. (а.с. 15) Загальна вартість матеріалів та проведених робіт становить 164176,00 грн., що також вбачається з рахунків-фактур №Р09/10-7 від 08.09.2010, №Р03/11-21 від 30.03.2011 та №Р03/11-22 від 30.03.2011 року. (а.с.16,17,18) Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Конституція України\~у\~статті 41\~гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Згідно ст. 60 СК України Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 1 Першого протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавленні своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»,\~пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті\~\~1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. Приписами статті\~62\~СК України\~встановлено,\~що якщо\~майно дружини,\~чоловіка за\~час шлюбу\~істотно збільшилося\~у своїй\~вартості внаслідок\~спільних трудових\~чи грошових\~затрат або\~затрат другого\~з подружжя,\~воно у\~разі спору\~може бути\~визнане за\~рішенням суду\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту\~статті 62 СК України\~вбачається, що\~\~втручання у право власності може бути обґрунтованим, та\~\~дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. Саме така позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.06.2023 року, справа №334/7560/20). З матеріалів справи вбачається, що договір про виконання робіт від 08.09.2010 року та акт виконаних робіт від 30.03.2011 року підписані між позивачем [PERSON] та ПП «ДВУЛІТ». Окрім того, рахунки фактури виписані на ім`я [PERSON] , в яких вказано, що платник «той самий». Отже вартість спірного майна, а саме квартири [ADDRESS] істотно збільшилась внаслідок затрат другого з подружжя, а тому суд вважає за можливим визнати спільною сумісною власністю подружжя у відповідності до вимог ст. 62 СК України. Згідно з ч.1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В ч.1, ч.2 ст.71 Сімейного кодексу України зазначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено за домовленістю між ними. У відповідності до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В розумінні ст.ст.60 та 70 СК України вказане вище майно підлягає розподілу між сторонами в рівних частках. Відповідно до положень ст.ст.76,77,78,80,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~є визнання права. Таким, чином, враховуючи, що відповідачем визнано позовні вимоги, та спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також те, що доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою право власності - на 1/2 частину вказаного майна. Відповідно до вимог ч.1ст.142 ЦПК України, зокрема, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки, при подачі позову, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 3865,42 грн. то з відповідача на користь позивача суд стягує 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved