Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру, що була придбана під час перебування у шлюбі. Позов мотивований тим, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 12.05.2007 року по 03.04.2023 року. Під час перебування у шлюбі, з метою покращення житлових умов, позивачем [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на позивача. Кошти на придбання зазначеної квартири були надані матір`ю позивача. У зв`язку із цим, позивач просить визнати дану квартиру особистою власністю. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову та просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Згідно із ст.ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5 та 6 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Згідно ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 03.04.2023 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано (а.с. 5-7). 10.03.2020 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу квартири, згідно якого [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (а.с. 12-14). 19.05.2020 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений Договір дарування квартири, згідно якого [PERSON] передала своїй матері [PERSON] безоплатно в дар квартиру [ADDRESS] (а.с. 15-18). Із Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №4185/0/99-20 від 11.03.2020 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 21). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що вона є знайомою позивача та її матері [PERSON] . У березні місяці 2020 року вона знаходилася вдома у матері позивача [PERSON] , і в її присутності остання передала позивачу [PERSON] конверт і сказала, що дарує їй гроші на квартиру. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що у березні місяці 2020 року, в її присутності, мати позивача [PERSON] передала своїй дочці [PERSON] конверт, при цьому сказавши, що це гроші на придбання квартири. Дані правовідносини регулюються нормами ЦК України та СК України. На підставі ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до вимог ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ набута, за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із вимогами ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, в постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18, й неодноразово підтриманий Верховним Судом, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них. Таким чином, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Судом встановлено, зокрема у пункті 17 Договору купівлі-продажу квартири від 10.03.2020 року, що грошові кошти для купівлі квартири є набутими Покупцем у спільну сумісну власність подружжя за час перебування в зареєстрованому шлюбі (справжність підпису чоловіка на його заяві про згоду дружині на розпорядження спільними грошовими коштами для купівлі квартири, засвідчено приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. від 10.03.2020року за реєстром №496). Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що п.17 вищезазначеного договору повністю спростовує підстави та доводи представника позивача щодо заявлених позовних вимог та показів свідків, а отже поданий позов є необґрунтований, безпідставний, у задоволенні якого слід відмовити саме через недоведеність.

Outcome: dismissed