Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

Дніпровська міськрада 04 травня 2023 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2023 року позовну заяву було залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог п.п. 2, 5 ч. 3 ст. 175, абз. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 24 травня 2023 року було подано заяву з усуненням недоліків. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2023 року у задоволенні клопотання про витребування доказів [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2023 року [PERSON] у задоволенні клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні відмовлено. Позивач у своєму позові посилався на те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року, залишеною без змін постановою ВС від 30 червня 2022 року, було скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року, яким було встановлено факт постійного проживання [PERSON] однією сім`єю з [PERSON] , який помер [INFO] , та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, заяву Дніпровської міської ради про визнання спадщини відумерлою було задоволено, визнано відумерлою спадщину, яка складається з квартири [ADDRESS] , яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , та передано її у власність територіальної громади в особі Дніпровської міської ради. Відповідач [PERSON] наголошувала та підтверджувала показами свідків, що вона проживає у спірній квартирі, проте, вона не має права власності на квартиру та у неї відсутні підстави проживати у спірному житловому приміщенні. Таким чином, відповідач чинить перешкоди позивачі у користуванні власністю. Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] має у власності частину квартири [ADDRESS] , місце проживання в якій зареєстроване за відповідачем з 24 травня 1994 року по теперішній час, що свідчить про те, що вона не потребує надання іншого житлового приміщення. Просив суд усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні власністю - квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позов проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначивши, що позовні вимоги ґрунтуються на рішенні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2022 року, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, яким визнано спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] , яка відкрилася після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відумерлою та передано її у власність територіальній громаді в особі Дніпровської міської ради. З вказаними судовими рішеннями вона не погоджується, тому нею було подано касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду та рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 року відкрито касаційне провадження за її касаційною скаргою. Проживання однією сім`єю з [PERSON] , який помер [INFO] , можуть підтвердити свідки, якими складений відповідний акт. Розгляд справи у Верховному Суді може суттєво вплинути розгляд даної справи. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог Дніпровській міській раді у повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2022 року (а.с. 9-10), залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року(а.с. 11-12, 33), визнано відумерлою спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , яка складається із квартири [ADDRESS] , та передано її у власність територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради. Згідно з відомостями Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 06 березня 2023 року та відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 60485 від 05 травня 2023 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15, 17). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 квітня 2023 року право власності на частину квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 23 жовтня 2008 року, виданого ВАТ «Дніпроважмаш», зареєстровано за [PERSON] (а.с. 14). [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] , що не заперечувалося відповідачем, та підтверджується відзивом на позов та копією касаційної скарги, в яких адресою свого фактичного проживання відповідач зазначає адресу спірного житлового приміщення. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За правилом ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї. Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з пунктом другим статті 386 ЦК України, власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Стаття 387 ЦК України передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначеними нормами закону закріплено принцип непорушності права приватної власності в тому числі і часткової, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника (в тому числі частини майна) володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власникові майна чи його частини право вимагати усунення будь-яких порушень його права, зокрема, права користування. Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Частиною третьою статті 116 ЖК України, передбачено, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, (тобто без законних на те підстав) виселяють без надання їм іншого приміщення. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Colder v. the United Kingdom), пп. 2836. Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia». заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-П)». Відтак, основним завданням судового захисту порушеного цивільного права або інтересу особи є припинення порушення її права чи інтересу та/або відновлення становища, яке існувало до порушення, а також усунення (ліквідація) негативних наслідків порушення права або інтересу. Вказане відповідає висновку, викладеному у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17, у якому зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Крім того, у рішенні від 10.04.2008 року у справі «Вассерман проти Росії» Європейський суд з прав людини також наголосив на тому, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Статтею 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщини та з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З матеріалів справи вбачається, що відповідач чинить перешкоди позивачеві у користуванні квартирою, яка відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2022 року, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2022 року, передана у власність територіальної громади в особі Дніпровської міської ради як спадщина, що визнана відумерлою, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , проживає у ній без належної правової підстави, оскільки у спірному житловому приміщенні її місце проживання не зареєстроване, право власності на квартиру відповідачем теж не набуто. Посилання [PERSON] у відзиві на ту обставину, що вона проживала з померлим [PERSON] однією сім`єю та має право на спадщину після його смерті в порядку спадкування за законом, не заслуговує на увагу, оскільки предметом позову по даній справі є право користування майном, належним Дніпровській міській раді. Постановою Дніпровського апеляційного суду 09 червня 2021 року, залишеною без змін постановою ВС від 30 червня 2022 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року, яким було встановлено факт постійного проживання [PERSON] однією сім`єю з [PERSON] , який помер [INFO] , та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] було скасовано. При цьому, суд зауважує, що ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 року було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року та рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2022 року по справі за заявою Дніпровської міської ради про визнання спадщини відумерлою та передачу її територіальній громаді, заінтересована особа [PERSON] , проте, судом касаційної інстанції не було зупинено дію судового рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду. Дніпровська міська рада, якій відповідно до рішення суду було передано спадщину, визнану відумерлою після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач проживає у спірній квартирі та не бажає виселятися з неї. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. З матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , право власності на частини якої зареєстровано за нею, тобто, у відповідача у власності перебуває частина квартири за місцем її реєстрації. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач без належних правових підстав та без згоди теперішнього власника, територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, фактично проживає у квартирі [ADDRESS] , маючи у власності частину квартири, де зареєстровано її місце проживання, чинить перешкоди позивачеві, порушуючи його право, яке підлягає судовому захисту, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до було сплачено судовий збір у розмірі 2 684 грн. (а.с. 1), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved