Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

У вересні 2022 року комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» звернулося до суду із позовом, відповідно до якого просило усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивовані тим, що вказана квартира відповідно до рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05.08.2020 року, та постанови Київського апеляційного суду від 07.02.2023 якою рішення Святошинського районного суду міста Києва залишено без змін визнано спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 34, 5 кв. м. та житловою площею 16,2 кв. м., відумерлою. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 13.05.2021 № 1075 «Про прийняття до комунальної власності територіально громади міста Києва нерухомого майна», розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації «Про закріплення нерухомого майна, що передане до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації» від 27.05.2021№ 326 квартиру [ADDRESS] вирішено прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Києва нерухоме майно та передати його до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та закріпити на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» нерухоме майно, що передане до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації. В квартирі за вищевказаною адресою жодної особи не зареєстровано. Працівниками підприємства на виконання доручення директора Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21.07.2022 щодо проведення перевірки житла, що визнано судом відумерлою спадщиною і перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва та виявлено, що у квартирі [ADDRESS] мешкає [PERSON] , [INFO] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 липня 2021 року за позовною заявою заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9) в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено. Постановою Київського апеляційного суду від 28.04.2022 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 липня 2021 року по цивільній справі за позовом Святошинської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без змін. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року провадження у справі № 759/11338/22 відкрито. Відповідачу по справі надано строк для надання відзиву. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2022 року закрито підготовче засідання у справі та призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02 травня 2022 року клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Недибалюк О.Г. про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (через мережу EasyCon) задоволено. Судове засідання призначено на 27.09.2023 о 11 годин 00 хвилин провести в режимі відео конференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення EasyCon. В судове засідання з`явилася представник позивача, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Представником відповідача надіслано на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.11.2005, виданого Святошинського районною у м. Києві радою та свідоцтва про право на спадщину від 19.04.2011, квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] . Після смерті [PERSON] , [INFO] , залишилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . Право власності на квартиру 22.06.2016 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом було зареєстровано за [PERSON] , яка в подальшому за договором купівлі-продажу № 521 від 29.11.2016, відчужила вказану квартиру [PERSON] , який послідовно відчужив квартиру за вказаною адресою [PERSON] . Подано відзив на позовну заяву представником [PERSON] Недибалюк О. Г. в якому зазначає, що держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Вважають, що власником спірної квартири є [PERSON] , оскільки задоволена скарга до Міністерства юстиції України на реєстраційні дії державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ. Заслухавши представника позивача в судовому засіданні, вивчивши та дослідивши матеріали справи та докази надані сторонами по справі, суд вирішив задовольнити позовні вимоги комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києву» з наступних підстав. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05.08.2020 у справі № 759/4990/18, частково задоволено позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 в інтересах держави в особі КМР. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 22.06.2016, видане державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О. та зареєстроване в реєстрі за № 8-163. Визнано спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 34,5 кв.м. та житловою площею 16, 2 кв.м. відумерлою. В частині витребування із незаконного володіння [PERSON] квартири відмовлено, оскільки на час судового розгляду квартира не перебувала в його володінні, була відчужена [PERSON] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.07.2021 у справі № 759/3827/21 задоволено позов Святошинської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною 3 статті 1277 ЦК України, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно-за його місцезнаходженням. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 353 цього Кодексу. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що н е заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованості активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 656 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові. Якщо продавець не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно з статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, з вищевикладеного та згідно зі статтями 330, 388, 658 ЦК України, право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки припинення дійсного права власності дійсного власника у зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Аналогічні правові позиції викладені Верховним Судом України у постановах від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15, від 16.09.2015 у справі № 6-1203 цс 15, від 16.06.2020№ 145/2047/-16-ц Доводи представника відповідача викладені у відзиві на позовну заяву про те, що власником спірної квартири є [PERSON] , оскільки задоволена скарга до Міністерства юстиції України на реєстраційні дії державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ та скасована реєстрація речових прав за територіальної громадою міста Києва до уваги суду не беруться, оскільки дана реєстрація була проведена та її скасування на момент коли не набрало законної сили рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20.07.2021 про витребування із незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] , загальною площею 34,5 кв.м. та житловою площею 16,2 кв. м. В даному випадку відповідач має право в порядку регресу подати позов до відчужувача майна за договором купівлі-продажу квартири про відшкодування збитків добросовісному набувачу. Відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він потребує та став на чергу для поліпшення житлових умов для забезпечення його житловою площею. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, шо кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцькій проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy vs.Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житло» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло»- це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме-від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до вимог статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частинами 4, 5 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуванні жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних та громадських організацій. Згідно з частиною першою першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання. Частина 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5, 6 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Таким чином, приймаючи до уваги викладені вимоги матеріального та процесуального закону, оцінивши зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому, з метою захисту порушених прав позивача, суд вважає позов обґрунтованим та таким, щ підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі статтею 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2481,00 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

Outcome: approved