Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

Виклад позиції позивача, відповідача. Процесуальні дії. 14.02.2023 Позивач звернувся до Конотопського міськрайонного суду Сумської області з вказаною позовною заявою, яку мотивує тим, що Головне Управління Пенсійного фонду України в Сумській області проводить обслуговування позивача по виплаті його довічного утримання як судді у відставці. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 2 грудня 2021 року черговий позов був задоволений і відповідача було зобов`язано проводити виплати його утримання згідно довідки ТУ ДСА України в Сумській області від 17.01.2020 №04-126/20 в розмірі 78% від зазначеної суми. Але і після цього відповідач продовжуючи зловживання своїм становищем ігнорував судові рішення. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на ст.56 Конституції України, статті 16, 22, 625, 1173 ЦК України. Для відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди необхідно визначитися, який дохід міг би отримати позивач, якби його права не були грубо порушені. Позивач користувався послугами "Акордбанку", де тримав свій депозит. Якби його права не були порушені, він би міг отримати дохід, розміщуючи незаконно невиплачені йому кошти на зазначений депозит. Оскільки найбільший термін депозиту в зазначеному банку становить один рік з послідуючою пролонгацією договору за депозитною ставкою, яка буде діяти на пролонгації, він і буде розраховувати завдану шкоду виходячи із цієї позиції. Згідно із рішенням суду від 2 грудня 2021 року відповідач повинен був виплачувати позивачу з 19.02.2020 78% від 112457 грн., що становить 87716,46 грн. 3 лютого 2020 року після доплати по січень 2021 року відповідач проводив оплату в розмірі 48240,90 грн., а з лютого 2021 року по грудень 2022 року включно в розмірі 60033,12 грн. Грубими неправомірними діями відповідача позивачу завдано шкоди у вигляді неотриманого доходу в сумі 5645,55 грн. + 5526,57 грн. + 4046,24 грн. + 3371,87 грн. + 5526,57 грн. + 4046,24 грн. + 3034.68 грн. + 5526,57 грн. + 4046,24 грн. + 2697,49 грн. + 5526,57 грн. + 4046,24 грн. + 2360,30 грн. + 4934,44 грн. + 4046.24 грн. + 2023,12 грн. + 4342,31 грн. + 4046,24 грн. + 1685,93 грн. + 4342,31 грн. + 4046,24 грн. + 2236,94 грн. + 4342.31 грн. + 4046,24 грн. + 1677,71 грн. + 4342,31 грн. + 4046,24 грн. + 1118,47 грн. + 4342,31 грн. + 4046,24 грн. + 559,23 грн. + 4342,31 грн. + 4046,24 грн. + 3045,16 грн. + 2601,08 грн. +2837,54грн.+2364,61грн.+2837,54грн.+2128.15грн. - 2837,54 грн. + 1891,69 грн. + 2837,54 грн. + 1655,23 грн. + 2837,54 грн. + 1418,77 грн. + 2837,54 грн. + 1960.90 грн. + 2837,54 грн. + 1568,72 грн. + 2837,54 грн. + 1176,54 грн. + 2837,54 грн. + 784,36 грн. + 2837,54 грн. + 392,18 грн. + 2837.54 грн. + 2601,08 грн. + 2364,61 грн. + 2128,15 грн. + 1891,69 грн. + 1655,23 грн. + 1418,77 грн. + 1960,90 грн. + 1568.72 грн. + 1176,54 грн. + 784,36 грн. + 392,18 грн. =194424,07 грн. Крім цього відповідно до положень ст.625 ЦК боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язанню, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Сума шкоди по зазначеній складовій становить 329173,31 грн. До зазначеної складової відповідно до положень ст.625 ЦК України боржник повинен сплатити і 3% річних, що становить 23604,85 грн. Таким чином своїми свавільними діями відповідач завдав позивачу шкоду на суму: 194424,07 грн.(упущена вигода) + (329173,31+23604,85 - інфляційна складова) = 547202,23 грн., які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. Просить суд стягнути з Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області на користь [PERSON] на відшкодування завданої шкоди у розмірі 547202,23 грн. Ухвалою судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області Рідзевської І.О. від 20.02.2023 дану цивільну справу передано за підсудністю на розгляд до Ковпаківського районного суду м. Суми. Постановою Сумського апеляційного суду від 04.04.2023 апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення. Ухвала Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20.02.2023 залишена без змін. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 08.05.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.06.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. 13.09.2023 від представника відповідача надійшов Відзив на позовну заяву, згідно якого Головне управління вважає позов [PERSON] необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Спір у справі стосовно недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства. Враховуючи заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені пенсійним законодавством, та відсутність рахунків в органах Казначейства вважають правильним відшкодувати понесені судові витрати позивача за рахунок Державного бюджету України. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Фактичні обставини, встановлені судом. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] з 11.05.1993 по 21.12.2016 працював суддею Конотопського міськрайонного суду Сумської області. З грудня 2016 року перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області як отримувач щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 року по справі № 480/2922/20 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснити [PERSON] перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідкою від 17.01.2020 року №04-126/20, видану Територіальним управлінням Державної судової адміністрації у Сумській області, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020. На виконання вищевказаного судового рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області 22.01.2021 року провело перерахунок раніше призначеного позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 19.02.2020 року, визначивши розмір виплати - у сумі 60033,12 грн., що становить 56% від суддівської винагороди, згідно з довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації у Сумській області від 17.01.2020 №04-126/20. Згідно Довідки № 04-126/20 від 17.01.2020 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці, видана [PERSON] про те, що станом на 01.01.2020 суддівська винагорода, яка враховується при призначенні (перерахуванні) щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці складає 112457,00 грн., у томі числі: посадовий оклад - 63060,00 грн., доплата за вислугу років - 44142,00 грн., інші виплати - 5255,00 грн. Довідка видана на підставі особового рахунку за січень 2020 року (а.с. 5). Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2021 адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та стягнення грошових коштів задоволено частково. Скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про перерахунок пенсії від 22.01.2021 (959190198985) в частині призначення [PERSON] щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 56 відсотків суддівської винагороди. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснити перерахунок та виплату раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, [PERSON] починаючи з 19.02.2020 згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації у Сумській області від 17.01.2020 №04-126/20 в розмірі 78 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням раніше проведених виплат. В іншій частині позовних вимог відмовлено. В задоволенні клопотання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення відмовлено. Вказаним рішенням суду не обчислено та не було присуджено стягнути конкретну суму коштів. Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2022 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2021 року по справі № 480/6800/21 за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії. Рішення суду набрало законної сили 09.11.2022. 17.06.2022 Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), відкрито виконавче провадження ВП [NUMBER] про зобов`язання ГУ ПФУ в Сумській області здійснити перерахунок та виплату раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, [PERSON] починаючи з 19.02.2020 згідно довідки ТУ ДСА у Сумській області від 17.01.2020 №04-126/20 в розмірі 78 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням раніше виплачених сум. На виконання вказаного рішення суду ГУ ПФУ в Сумській області позивачу здійснено розрахунок заборгованості, нарахованого та фактично виплаченого щомісячного довічного грошового утримання 20.02.2023 за період січень 2020 року по лютий 2023 року включно. Згідно наданого Розрахунку заборгованості, нарахованого та фактично виплаченого щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] від 20.02.2023 №1800-0401-16/12, за період січень 2020 року по лютий 2023 року включно, різниця між призначеною пенсією та виплаченою пенсією становить 945004,12 грн. Відповідно до ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Щомісячне довічне грошове утримання судді - це спрямована на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. Частиною 1 статті 189 Цивільного кодексу України визначено, що продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Відповідно до статті 179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Відтак, позивач, стверджуючи про наявність матеріальної шкоди у вигляді не отриманої вигоди повинен довести: факт існування певної речі; розмір доходів, які одержуються з доходів, які одержуються з цієї речі. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю завдано шкоду, а на державу Україна. Згідно ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. При цьому, шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Неодержаний дохід (упущена вигода) це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим грошових сум (чи інших цінностей), якби інший учасник правовідносин не допустив правопорушення. Якщо ж позивач не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з відповідача не стягується. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання відповідачем своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті позивачем для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15, від 09.12.2014р. у справі № 5023 4983 12). Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки в момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток. Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначені (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зважає на сутність правової природи категорії упущена вигода, принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків. Тому при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків. Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин. Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків. Відтак, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків. Тому справедливе відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди за наявності доведеності протиправної поведінки заподіювача збитків та причинного зв`язку між збитками та протиправною поведінкою є одним із ефективних засобів захисту порушених прав кредитора, адже сама лише констатація у судовому рішення порушення прав кредитора (позивача) не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 703/3303/20 (провадження № 61-8163св22). Отже, завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Мала проти України», «Богатова проти України»). Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 72 Закону №1058-IV кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Статтею 73 цього Закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Відшкодування шкоди цим Законом не передбачено. Отже, немає законодавчих підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань шкоди, так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі. У ч. 1 ст. 2 Закону України від 5 червня 2012 року №4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі Закон №4901-VI) передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності в зазначеного держоргану відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч.1 ст.3 Закону №4901-VI). Відповідно до підпунктів 4, 5 пункту 4 Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року №28-2, Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, забезпечує своєчасне та в повному обсязі фінансування пенсій та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються коштом Фонду та з інших джерел, визначених законодавством, здійснює з цією метою перерозподіл коштів між районами (містами); здійснює призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію на підставі Закону України Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб. Таким чином, виплати здійснює Головне управління Пенсійного фонду України винятково коштом Фонду та з інших джерел, визначених законодавством. Згідно зі статтями 23, 116 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства. Як установлено судом, відповідач на виконання рішення суду позивачу здійснено перерахунок довічного грошового утримання та нараховано доплату. Таким чином, відповідач вжив конкретні заходи з метою виконання вказаного вище рішення суду. Врахувавши наведені законодавчі приписи суд встановив, що позивачем не доведено наявності складу цивільного правопорушення як необхідної умови застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих відповідачем, оскільки позивачем не доведено об`єктивну та суб`єктивну сторони спричинення відповідачем збитків, понесення збитків, причинно-наслідковий зв`язок між діями та понесеними позивачем збитками; позивачем не надано належних доказів на підтвердження вжиття заходів для їх одержання, що є необхідним при заявлені до стягнення упущеної вигоди; заявлена позивачем до стягнення сума коштів є наслідком невиконання зобов`язання не свідчить про наявність збитків у розумінні норм Цивільного кодексу України і, відповідно, не є ні упущеною вигодою, ні реальними збитками, таким чином суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов`язання. У зазначеній справі розглядається спір стосовно виплати недоотриманого довічного грошового утримання судді у відставці. Таким чином, суд доходить висновку про те, що до даних правовідносин не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Правовідносини, які виникають між сторонами стосовно індексації грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних з урахуванням встановленого індексу інфляції, не є зобов`язальними в розумінні ст. 625 ЦК України, вони розглядаються в рамках спору, що регулюються спеціальним законодавством про пенсійне забезпечення громадян окремої категорії. Законом № 2050-ІІІ також передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту проросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі статті 625 ЦК України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору. Отже, за своєю юридичною природою не виплата даних нарахувань не породжує нових прав та зобов`язань, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та підтверджує існуючі зобов`язання. Також, оскільки у рішенні Сумського окружного адміністративного суду від 02.12.2021 суд не визначив конкретної суми, вираженої у грошових одиницях, яка підлягає стягненню, таке зобовязання не є грошовим. Позовні вимоги у цій справі не стосуються оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання особою пенсійних виплат. Позивач мотивував позовну заяву порушенням приписів цивільного законодавства та права власності на кошти. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10.02.2010).

Outcome: dismissed