Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~11 січня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя. В позові зазначив, що з 13 серпня 2005 року перебував з відповідачкою у шлюбі, справа про розірвання якого за його позовом на час звернення до суду з цим позовом перебуває в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. Сторони є батьками дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За час існування шлюбу сторони набули таке майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 61,5 квадратних метрів жилою площею 34,7 квадратних метрів вартістю на час звернення до суду 725913 грн. (1); чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 63,1 квадратних метрів жилою площею 34,7 квадратних метрів вартістю на момент подачі позову 725858 грн. (2); легковий автомобіль «Dacia Iogan» 2008 року випуску, право власності на який зареєстроване за відповідачкою, вартістю 119900 грн. (3); легковий автомобіль «Dadi Shuttle» 2008 року випуску, право власності на який зареєстроване за позивачем, вартістю 133777 грн. (4). У грудні 2021 року, ще під час існування шлюбу, відповідачка, скориставшись тією обставиною, що автомобіль «Dacia Iogan» зареєстрований на її ім`я, без згоди позивача продала його сторонній особі, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості здійснити повноцінну оцінку автомобіля у відсутність предмету оцінки, тому при проведенні поділу просить врахувати відомості про ймовірну вартість рухомого майна, яка містяться у довідці суб`єкта оціночної діяльності і становить 119900 грн. На час подання цього позову сторони проживають окремо, позивач в квартирі [ADDRESS] , відповідачка в квартирі [ADDRESS] . Між сторонами також склався порядок користування транспортними засобами, відповідно до якого в користуванні позивача перебуває виключно автомобіль «Dadi Shuttle», тоді як позивачка завжди керувала автомобілем «Dacia Iogan», який продала іншій особі без згоди відповідача. Загальна вартість набутого під час шлюбу майна становить 1705448 грн., з якої на кожного з подружжя з урахуванням рівності їх часток в праві спільної власності припадає по 852724 грн. З урахуванням порядку користування житлом і автомобілями, який склався, позивач просить залишити в його власності квартиру [ADDRESS] та автомобіль «Dadi Shuttle», а відповідачці передати у власність квартиру [ADDRESS] , а також зарахувати до вартості переданого їй у власність майна ринкову вартість автомобіля «Dacia Iogan» в сумі 119900 грн. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.01.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження. Заходи забезпечення позову, доказів судом не застосовувались. На підставі ухвали суду від 24.10.2022 року за клопотанням представника позивача у територіального сервісного центру № 2342 Міністерства внутрішніх справ України витребувано копії документів та інформацію про транспортний засіб «Dacia Iogan», реєстраційний номер [NUMBER] . В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову. Просить про його задоволення. На користь доводів про те, що відповідачка навмисно провела відчуження автомобіля «Dacia Iogan» без погодження з позивачем з метою видалення його з кола спільного майна подружжя, пояснив, що продаж авто стався як тільки позивач повідомив відповідачці про намір подавати позов про поділ майна, а набувачем автомобіля виявився рідний брат відповідачки. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує з посиланням на те, що є неспівмірними вартість квартир в багатоквартирному та двоквартирному будинках, так як вартість житла в двоквартирному одноповерховому будинку є набагато більшою, тому є необ`єктивною оцінка вказаних об`єктів нерухомості, що надана позивачем. Що стосується автомобіля «Dacia Iogan», його відчуження сталося під час існування шлюбу, тому треба виходити з презумпції, що подружжя під час вчинення вказаного правочину діяло за обопільною згодою. Через недотримання позивачем принципу рівності часток подружжя у спільному майні просить про відмову у задоволенні позову. Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому 13 серпня 2005 року шлюбі, який рішенням суду від 20 червня 2022 року, що набрало законної сили, розірваний. Під час існування шлюбу сторонами набуто таке майно: трикімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 61,5 квадратних метрів жилою площею 34,7 квадратних метрів, право власності на яку зареєстроване за відповідачкою; чотирикімнатна квартира у двоквартирному одноповерховому будинку [ADDRESS] загальною площею 63,1 квадратних метрів жилою площею 34,7 квадратних метрів, право власності на яку зареєстроване за позивачем; легковий автомобіль «Dacia Iogan» 2008 року випуску, право власності на який зареєстроване за відповідачкою; легковий автомобіль «Dadi Shuttle» 2008 року випуску, право власності на який зареєстроване за позивачем. Главою 8 СК України внормовано право спільної сумісної власності подружжя. Як випливає із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них на мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба і т. і.) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначеною статтею сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності майна подружжя, якщо не доведено, що майно належить дружині, чоловіку на праві особистої приватної власності, що врегульовано статтею 57 СК України, за змістом якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як випливає з роз`яснень в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, за наведеними роз`ясненнями Постанови Пленуму, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлено статтею 65 СК України, в силу якої при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє зі згоди іншого подружжя. З огляду на наведені положення закону та правовідносини сторін суд вважає, що, набувши вказане майно, сторони діяли зі згоди один одного та в інтересах подружжя, а на набуту ними нерухомість, право власності на яку зареєстровано за одним з подружжя, розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, оскільки ніхто із сторін не заявляє, що спірне майно є їхньою особистою приватною власністю в розумінні статті 57 СК України, а обставини, які визнаються учасниками справи в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу, як зазначено в статі 68 СК України. Зі змістом цієї норми узгоджуються роз`яснення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року, згідно з яким само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Право подружжя на поділ майна що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, врегульоване статтею 69 СК України Відповідно до ст. 70 СК при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка рівні, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Зміст цього положення закону узгоджується із змістом ст. 372 ЦК України, яка внормовує поділ майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як витікає з роз`яснення п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З урахуванням наведених положень сімейного законодавства та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України суд вважає, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності є рівними та кожному з них належить право на частину спірного майна. Вирішуючи питання про дійсну вартість майна, суд приймає як належні та допустимі і такі, що містять об`єктивні відомості про вартість предметів поділу, а саме: трикімнатної квартиру [ADDRESS] , чотирикімнатної квартири у двоквартирному одноповерховому будинку [ADDRESS] , легкового автомобілю «Dadi Shuttle» 2008 року випуску, звіти суб`єкта оціночної діяльності, надані позивачем. На зазначений умовивід суду не впливають твердження представника відповідачки про недостовірність відомостей про вартість об`єктів нерухомого майна, з урахуванням такого. Невірність висновку суб`єкта оціночної діяльності про дійсну вартість квартир представник відповідачки обумовлює твердженнями про те, що означені об`єкти не можуть бути рівноцінними, оскільки вартість квартири в одноповерховому будинку є значно вищою, так як сторони вклали достатньо коштів в її благоустрій та поліпшення, тоді як житло в будинку [ADDRESS] є непридатним для проживання та потребує ремонту. Ґрунтовність позовних вимог та заперечень проти них встановлюється на підставі доказів, якими в силу ст. 76 ЦПК України є будь-які фактичні дані, до яких відносяться письмові, речові, електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Призначення Цивільного процесуального кодексу України у відповідності до ст. 1 ЦПК України полягає, зокрема, у встановленні порядку здійснення цивільного судочинства. Право на судовий захист повинно здійснюватися в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, зазначено в статті 4 ЦПК. Порядок подання доказів в цивільній справі врегульований статтею 83 ЦПК України, у відповідності до якої відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Право відповідача\~подати відзив\~встановлено статтею\~178\~ЦПК України,\~за змістом\~якої відзив\~подається в\~строк,\~встановлений судом,\~який не\~може бути\~меншим п`ятнадцяти\~днів з\~дня вручення\~ухвали про\~відкриття провадження\~у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. З наведеного правила цивільного процесуального законодавства випливає, що докази, які подаються разом з відзивом, мають бути поданими не пізніше першого підготовчого засідання у справі, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі. Наслідки неподання відзиву у встановлений судом строк полягають у вирішенні справи за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК). Неподання відзиву, що є правом, а не обов`язком відповідача, не позбавляє сторону обов`язку подати докази, використання яких, на її думку, має значення для справи, у встановлені для подання відзиву строки. Наслідки неподання доказів у встановлений законом строк з об`єктивних причин за наявності таких доказів полягають в обов`язку учасника справи письмово повідомити про це суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів ( ч. ч. 4, 5 ст.178 ЦПК України). Наведене означає, що процедура прийняття доказів, що не подані у встановлені законом строки, полягає в поданні стороною письмового клопотання про це з відображенням доказу, який не може бути подано (1); причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк (2); докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (3), та у випадку визнання судом поважними причин строку неподання доказів у певний строк за наслідками розгляду клопотання встановленні судом додаткового строку для подання цих доказів. При цьому клопотання про надання інших доказів, про які відомо стороні і які вона бажає, але не може подати у встановлений строк, має бути подано до початку з`ясування обставин справи, як випливає із змісту частини 4 ст. 83 ЦПК України. Зауважуючи на тому, що відповідачкою в лютому 2022 року були замовлені звіти з оцінки предметів позову, але через початок широкомасштабної збройної російської агресії вона не змогла отримати їх вчасно та надати суду, представник відповідачки надає їх до суду лише 9 серпня 2023 року. Суд не знаходить підстав для прийняття вказаних фактичних даних, оскільки вони подані з порушенням наведеної судом процедури подання доказів, виходячи з такого. Позивач в особі представника, будучі достеменно обізнаною про існування зазначених фактичних даних ще в лютому 2022 року, не лише не подає письмове клопотання в порядку частини 4 ст. 83 ЦПК України у встановлений законом строк, але навіть й не посилається на ці фактичні дані протягом судового розгляду, що відбувався у відкритому судовому засіданні і під час якого суд вислухав вступні слова учасників справи та дослідив надані ними докази. Лише після дослідження усіх наданих доказів представник направив до суду електронною поштою означені докази. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї, за змістом частини 8 ст. 83 ЦПК України. На думку суду, воєнний стан та пов`язані з ним міграції громадян України як за кордон, так і територією держави, не можуть бути перешкодою для вчасного надання доказів через об`єктивне існування розвинених мереж комунікацій, можливості спілкування та отримання документів, в тому числі від осіб, що перебувають за кордоном, в електронному вигляді та направлення їх суду, про що свідчить і логіка спілкування відповідачки із своїм представником, кожен з яких перебуває за межами юрисдикції суду, а представник бере участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції. Як вже зазначено судом, неможливість надання доказів, про які відомо учаснику цивільних процесуальних відносин, є підставою про клопотання про їх подальше надання та встановлення додаткового строку, наявність якого (клопотання) зробила б для суду очевидним наявність певних фактичних даних, про надання яких в подальшому клопочеться особа. Проте позивачка в особі представника не виконала цих дій протягом судового розгляду, що має наслідком неприйняття їх судом на стадії, коли всі надані сторонами докази вже були досліджені. Тягар обстоювання ґрунтовності своєї позиції з використанням доказів за встановленою законом процедурою цивільний процесуальний закон покладає на сторони, тому суд доходить висновку, що позивачка не впоралася з тягарем цього обов`язку. Фактичних даних про підстави для відступлення від рівності часток подружжя, передбачені статтею 70 СК України, суду не надано. Саме з урахуванням принципу рівності часток подружжя в праві спільної сумісної власності суд і здійснює поділ майна. При цьому суд враховує інтереси кожного з подружжя, а також значущість для кожного з них тієї чи іншої нерухомої речі. У зв`язку з викладеним суд вважає прийнятним запропонований позивачем варіант поділу нерухомого майна, за яким йому у власність належить передати квартиру в одноповерховому будинку по [ADDRESS] , а відповідачці надати у власність квартиру в багатоквартирному будинку [ADDRESS] , оскільки, як пояснює представник позивача, під час роздільного проживання сторони фактично і користуються вказаним житлом. З урахуванням того, що автомобіль «Dadi Shuttle» фактично перебуває у користуванні позивача, суд знаходить за можливе передати йому вказаний транспортний засіб у власність. Що стосується автомобіля «Dacia Iogan», 2008 року випуску, сірого кольору, номер кузова та VIN [NUMBER] , судом встановлено, що він набутий на підставі договору купівлі-продажу центрі № 1441/2019/1727719 від 19.10.2019 року, укладеному в територіальному сервісному центрі № 2342, зареєстрований на ім`я [PERSON] (а. с. 109). Означений транспортний придбаний в період існування шлюбу, тому в силу ст. 60 СК України на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, що визнається сторонами. Статтею 65 СК України внормовано право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово, випливає із змісту частини 3 ст. 65 СК. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК, як зазначено у пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу № 2342/2021/2976725 від 11.12.2021 року, тобто в період перебування у шлюбі, відповідачка продала вказане авто [PERSON] (а. с. 111). Суд погоджується з твердженнями позивача і його представника про те, що договір з відчуження транспортного засобу є договором, що виходить за межі дрібного побутового, тому в силу згаданих положень сімейного законодавства його укладення потребує згоди другого подружжя, а недотримання цих вимог закону є підставою для кваліфікації правочину недійсним як такого, що не відповідає положенням закону. У зв`язку з викладеним суд знаходить недоведеними твердження представника відповідачки про те, що подружжя, продаючи автомобіль, діяло за обопільною згодою, так як вони не підкріплені будь-якими фактичними даними. Відчуження вказаного автомобіля близькій людині, яким є рідний брат відповідачки, також свідчить про навмисні дії [PERSON] щодо виведення вказаного майна з кола того, що підлягає поділу. Дійшовши висновку про необхідність врахування вказаного транспорту при поділі майна подружжя, суд бере до уваги те, що цей договір вочевидь не є дрібним побутовим, тому при його оцінці не можна виходити з презумпції згоди другого подружжя, у зв`язку з чим факт узгодженості дій подружжя має бути підтвердженим. Проте позивач заявляє, що йому відомо лише те, що відповідачка без його згоди розпорядилася транспортним засобом, право власності на який було зареєстроване за нею, а відомості про набувача автомобіля та про підстави цього набуття суд отримав під час розгляду справи на виконання ухвали суду про витребування доказів з територіального сервісного центру МВС № 2342. За змістом роз`яснення у пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року, у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03.10.20128 року у справі № 127/7029/15-ц, де Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення дійсної (ринкової) вартості відчуженого майна, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. Відповідна правова позиція знайшла своє відображення у рішенні в рамках розгляду \~цивільної справи № 755/2700/19. З урахуванням викладеного суд погоджується з доводами позову про те, що за вказаних обставин, коли відповідач продала автомобіль на власний розсуд проти волі позивача, при поділі майна подружжя ринкову вартість транспортного засобу з аналогічними характеристиками, відомості про яку містить довідка про ймовірну вартість рухомого майна (а. с. 50), в сумі 119900 грн. треба віднести на рахунок частки відповідачки в праві спільної власності подружжя. Таким чином, суд констатує, що під час спільного проживання у шлюбі сторони набули майна на суму 1\~705 4448 грн. (119900 грн. + 133777 грн. + 725858 + 725913 грн.), тому кожному з них належить майна на суму 852724 грн. За запропонованим позивачем варіантом поділу йому буде передано у власність майна на суму 859635 грн. (725858 грн. + 133777 грн.), що на 6911 грн. більше, ніж та сума, на яку він вправі претендувати з урахуванням рівності часток подружжя у спільному майні. Позивачці належить передати майна на суму 845813 грн. (725913 грн. + 119900 грн.), що менше, ніж частина вартості майна, на 6911 грн. У зв`язку з викладеним суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідачки 6911 грн. в рахунок компенсації вартості її частки в праві спільного майна подружжя.

Outcome: approved