Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

У грудні 2019 року АТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення трьох процентів річних. Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 09.06.2021 позов задоволено, стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість зі сплати трьох процентів річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань з 01.12.2016 по 30.11.2019 за кредитним договором №068-2008-1212 від 20.05.2008 у розмірі 4484,57 доларів США, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі по 960,50 грн. з кожного. 12.01.2022 відповідач [PERSON] звернулася до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення. Ухвалою суду від 15.01.2022 заявниці поновлено строк для подання заяви про перегляд заочного рішення суду та прийнято таку заяву до розгляду. 12.01.2023 до суду надійшли письмові заперечення на заяву про перегляд заочного рішення від представника АТ «Універсал Банк», в яких він просить залишити заяву без задоволення. Ухвалою суду від 06.04.2023 заяву [PERSON] задоволено, заочне рішення суду скасовано та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. 03.08.2023 представником [PERSON] подано клопотання про відмову у позові у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. У судове засідання сторони та їхні представники не з`явилися, в матеріалах справи містяться заяви представників сторін про розгляд справи за їх відсутності. З огляду на наведене суд вважає проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, за наявними матеріалами. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17.10.2014 у справі №758/5210/14-ц було задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» та стягнуто на його користь солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №068-2008-1212 від 20.05.2008 в сумі 81 684,34 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 871 743,44 грн. Вказаним рішенням суду було встановлено: 1) факт укладення між Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» та [PERSON] кредитного договору №068-2008-1212 від 20.05.2008; 2) факт укладення між Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» та [PERSON] договору поруки №068-2008-1212-Р від 20.05.2008 на забезпечення виконання зобов`язання позичальником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №068-2008-1212 від 20.05.2008; 3) факт отримання [PERSON] коштів за кредитним договором №068-2008-1212 від 20.05.2008; 4) факт неналежного виконання відповідачами умов кредитного договору №068-2008-1212 від 20.05.2008; 5) факт солідарного обов`язку [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором №068-2008-1212 від 20.05.2008; 6) факт наявності у відповідачів заборгованості за кредитним договором №068-2008-1212 від 20.05.2008 в сумі 81684,34 дол. США. У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Згідно з п. 1.1. Статуту Акціонерного товариства «Універсал Банк» в новій редакції, затвердженій позачерговими загальними зборами акціонерів ПАТ «Універсал Банк» (протокол №2-2018 від 31.10.2018) та погодженій Національним банком України 20.12.2018, Акціонерне товариство «Універсал Банк» є правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», тип якого у відповідності до рішення загальних зборів акціонерів ПАТ «Універсал Банк» було змінено на Приватне акціонерне товариство та який було перейменовано на Акціонерне товариство «Універсал Банк». Отже, в силу ст. 512 Цивільного кодексу України Акціонерне товариство «Універсал Банк» є правонаступником прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», у тому числі й тих, що випливають з кредитного договору №068-2008-1212 від 20.05.2008, а отже, позивач є особою, якій належать права вимоги за вказаним кредитним договором та які належать судовому захисту у разі їх порушення. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема, щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Наведене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постановах від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) та від 04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2014 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, а тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Відповідно до розрахунку заборгованості, що був наданий позивачем при зверненні з позовом до суду, станом на 12.12.2019 залишок непогашеної заборгованості за рішенням суду становив 49828,53 доларів США, а розмір 3% річних з непогашеної суми основного боргу за розрахунковий період з 01.12.2016 по 30.11.2019 - 4484,57 доларів США. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц (14-465цс18), визначення 3 % річних у доларах США є правомірним, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» Книги 5 ЦК України, тобто вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Таким чином, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. З урахуванням вищенаведеного, перевіривши наданий розрахунок заборгованості, суд погоджується з порядком нарахування позивачем 3% річних, яка відповідає вимогам закону та положенням кредитного договору, та вважає, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, а тому вони вважаються судом доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Жодних доказів на спростування вищевказаних обставин матеріали справи не містять. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи свою позицію щодо заявлених позовних вимог, відповідач [PERSON] посилається на постанову Подільського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 28.11.2018 про закінчення виконавчого провадження, що винесена в межах виконавчого провадження №50593044 при примусовому виконанні виконавчого листа Подільського районного суду міста Києва №758/5210/14 щодо солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 81 684,34 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складало 871 743,44 грн. Відповідач вважає, що вказана постанова підтверджує фактичне виконання у повному обсязі рішення Подільського районного суду міста Києва від 17.10.2014 у справі №758/5210/14, однак, як встановлено судом із наданих представником АТ «Універсал Банк» доказів, вищевказана постанова була скасована постановою державного виконавця Подільського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Скрипкою Ю.О. від 15.08.2019 у зв`язку з порушенням державним виконавцем при її постановленні вимог статей 27, 39 Закону України «Про виконавче провадження». У подальшому в межах виконавчого провадження №50593044 державним виконавцем за заявою стягувача 10.10.2019 було винесено постанову про повернення виконавчого документа без виконання. Вказаною постановою було встановлено, що станом на 10.10.2019 залишок заборгованості за виконавчим листом №758/5210/14 від 21.1.2014 становить 49 640,12 доларів США. З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованими доводи представника АТ «Універсал Банк», наведені у поданих ним до суду письмових запереченнях, про те, що вищезазначеною постановою державного виконавця від 10.10.2019 підтверджується факт невиконання відповідачами [PERSON] та [PERSON] рішення Подільського районного суду міста Києва від 17.10.2014 у справі №758/5210/14. Крім того, судом встановлено, що в подальшому виконавчі листи по справі №758/5210/14, видані Подільським районним судом міста Києва 21.11.2014 відносно боржників [PERSON] та боржника [PERSON] , було пред`явлено на примусове виконання приватному виконавцю Лановенко Л.О., якою 16.09.2021 відкрито виконавче провадження №66849727 за виконавчим листом №758/5210/14, боржником за яким є [PERSON] , та виконавче провадження № 66848573 за виконавчим листом №758/5210/14, боржником за яким є [PERSON] . Вказані виконавчі провадження є не завершеними, зупинені на підставі ухвали суду від 29.11.2021 по справі №75 8/5210/14-ц. Суд також звертає увагу на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 пo справі №638/1839/14-ц, у якій Верховний Суд прийшов до висновку та визнав неправомірними дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження, оскільки позичальник повинен був здійснити виплату боргу за кредитним договором у доларах США як валюті кредиту, а в разі проведення розрахунку в національній валюті, гривні, сума платежу повинна відповідати необхідній до погашення частині кредиту у доларах США; при цьому конвертація суми платежу повинна була здійснюватися за офіційний курсом НБУ станом на день погашення боргу. Оскільки в рішенні суду визначено суму боргу в розмірі 23 755,86 доларів США, то суд вважав, що виконання рішення суду відбулось лише частково. Крім того, державний виконавець не звернувся до суду за роз`ясненням виконання рішення. У своєму висновку по даній справі ВС наголосив, що згідно з виконавчим листом з боржника підлягає стягненню заборгованість у сумі 23 755, 86 доларів США, а не її еквівалент у національній валюті, який за курсом НБУ станом на 27.01.2014 складав 189 880, 57 грн. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №2-2340/12 (провадження № 61-4307св19). Аналізуючи вищезазначене, суд вважає, що твердження [PERSON] щодо належного виконання рішення суду в гривневому еквіваленті не відповідають встановленим висновкам суду та не заслуговують на увагу. Крім того, [PERSON] не надано до суду жодних доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи, та не приведено жодних аргументів щодо обставин справи, які б впливали на правильне її вирішення. Вирішуючи заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд виходить із наступного. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та три проценти річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] належним чином не виконували своїх зобов`язань за кредитним договором №068-2008-1212 від 20.05.2008, у зв`язку із чим банк звернувся до суду з вимогою про стягнення з них заборгованості за кредитом. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17.10.2014 у справі №758/5210/14-ц позов ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] та [PERSON] . Задоволено та стягнуто з останніх солідарно заборгованість за кредитним договором №068-2008-1212 від 20.05.2008 в сумі 81 684,34 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 871 743,44 грн. Рішення суду відповідачами не виконано в повному обсязі. Протилежного суду відповідачами не доведено. Таким чином, оскільки з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2014 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість не припинилося та триває по час розгляду даної справи, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Наданий банком розрахунок сум, пред`явлених до стягнення, відповідачами не спростований. Ураховуючи вищенаведене, наявні підстави для солідарного стягнення з обох відповідачів на користь банку заборгованості зі сплати трьох процентів річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань з 01.12.2016 по 30.11.2019 за кредитним договором №068-2008-1212 від 20.05.2008 у розмірі 4484,57 доларів США. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у розмірі сумі 1921,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №9019/15 від 26.12.2019, яке міститься у матеріалах справи. Враховуючи наведене, вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, у розмірі по 960,50 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved