Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачки та заперечень відповідача. До Олевського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна набутого під час шлюбу. 05.04.2023 року та 07.04.2023 року, засобами поштового зв`язку, на адресу суду від позивачки надійшла уточнена позовна заява про поділ майна набутого під час шлюбу. В уточненій редакції позовної заяви позивачка просить суд задоволити її позовні вимоги у повному обсязі, визнати автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , чорного кольору та мотоцикл марки FORTE FT110-2, об`єм двигуна 107 см. куб., червоного кольору спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію за частину вартості автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , чорного кольору та частину вартості мотоцикла марки FORTE FT110-2, об`єм двигуна 107 см. куб., червоного кольору у розмірі 145942 (сто сорок п`ять тисяч дев`ятсот сорок дві) грн. 50 коп., а також визнати за позивачкою право власності на частину квартири [ADDRESS] . Також, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь судовий збір пов`язаний з розглядом справи у розмірі 3084 (три тисячі вісімдесят чотири) грн. 43 коп. На обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 14.11.2022 року розірвано. Під час перебування у шлюбі позивачкою та відповідачем за спільні кошти придбано автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , чорного кольору та мотоцикл марки FORTE FT110-2, об`єм двигуна 107 см. куб., червоного кольору, які на даний час фактично перебувають у володінні відповідача [PERSON] . При цьому, [PERSON] категорично заперечує право позивачки на частину зазначеного автомобіля та мотоцикла. На переконання позивачки придбані під час перебування у шлюбі автомобіль та мотоцикл є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, а відтак враховуючи, що вказані транспортні засоби залишилися у користуванні відповідача, який категорично заперечує їх передачу у користування позивачки за будь яких умов, то [PERSON] має право на відшкодування відповідачем вартості автомобіля та мотоцикла. Відповідно до Звітів про оцінку колісних транспортних засобів, наданих позивачкою, сума майна (оціночна вартість) автомобіля та мотоцикла, які сторони придбали під час шлюбу, складає 291885 (двісті дев`яносто одну тисячу вісімсот вісімдесят п`ять) грн. 00 коп. Враховуючи наведене, оскільки позивачка претендує на половину вартості спільно набутого майна за її підрахунками з відповідача слід стягнути на її користь 145942 (сто сорок п`ять тисяч дев`ятсот сорок дві) грн. 50 коп. Стосовно поділу нерухомого майна (квартири) позивачка зазначила, що за час спільного проживання сторонами було придбано житло, а саме квартиру [ADDRESS] . Зазначену квартиру було придбано за спільною згодою подружжя, яка засвідчена нотаріально та за спільні кошти. Враховуючи наведене, на думку позивачки, придбана квартира є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України на рівні частки. Крім того, з метою всебічного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин по справі позивачка подала клопотання про витребування доказів та виклик до суду свідків [PERSON] та [PERSON] 10.04.2023 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Кравчука В.І. надійшов відзив на позовну заяву. У вказаному відзиві адвокат Кравчук В.І. зазначив, що його клієнт [PERSON] не визнає позовні вимоги [PERSON] та вважає, що експертна оцінка автомобіля та мотоцикла не відповідає ринковій вартості транспортних засобів та є значно заниженою. Також, вказує на те, що звертаючись до суду позивачка не включила до позовних вимог боргові зобов`язання подружжя, які виникли під час шлюбних відносин. Зокрема, 06.08.2019 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в інтересах сім`ї у сумі 10\~000 (десять тисяч) доларів США зі строком повернення до 06.08.2024 року. Враховуючи наведене, адвокат Кравчук В.І. просить долучити до матеріалів справи вказаний відзив, визнати кошти в сумі 10\~000 (десять тисяч) доларів США, що отримані згідно боргової розписки від 06.08.2019 року спільним сумісним борговим зобов`язанням [PERSON] та [PERSON] , а також відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про поділ майна набутого під час шлюбу. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Винару Л.В. 01.03.2023 року на запит суду від Білокоровицької сільської ради Коростенського району Житомирської області надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача по справі [PERSON] 03.03.2023 року ухвалою Олевського районного суду Житомирської області відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, роз`яснено відповідачу порядок і строки надання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Олевського районного суду Житомирської області від 11.04.2023 року клопотання позивачки про витребування доказів задоволено, витребувано у Територіальному сервісному центрі МВС № 1843 витяг про реєстрацію транспортного засобу автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, державний номерний знак [NUMBER] , чорного кольору, 2004 року випуску, витребувано у Центрі надання адміністративних послуг Олевської міської ради Житомирської області витяг про реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та витребувано у КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради довідку про інвентаризаційну вартість квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 02.05.2023\~року ухвалою\~суду закрито\~підготовче провадження\~у цивільній\~справі за\~позовом [PERSON] \~до [PERSON] \~про поділ\~майна набутого\~під час\~шлюбу,\~призначено справу\~до судового\~розгляду по\~суті в\~загальному порядку\~у відкритому\~судовому засіданні та викликано в судове засідання свідків [PERSON] та [PERSON] 22.05.2023 року на виконання ухвали суду від адміністратора Територіального сервісного центру МВС № 1843 РСЦ ГСЦ МВС в Житомирській області Петренко В. надійшли облікові картки про реєстрацію транспортного засобу автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, державний номерний знак [NUMBER] , чорного кольору, 2004 року випуску, який зареєстрований за [PERSON] 01.06.2023 року від Олевської міської ради Житомирської області за вих. № 1288 від 25.05.2023 року надійшов лист згідно якого Центр надання адміністративних послуг не має можливості виконати ухвалу Олевського районного суду Житомирської області від 11.04.2023 року. 08.06.2023 року від КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради надійшов лист за вих. № 47 від 02.05.2023 року згідно якого, оскільки для поділу майна у судовому порядку використовується не інвентаризаційна, а експертна оцінка будь-якого об`єкта нерухомого майна ухвалу суду від 11.04.2023 року не виконано. Також, 08.06.2023 року від позивачки по справі надійшла письмова заява з проханням долучити до матеріалів справи копію свідоцтва про шлюб та копію паспорта у зв`язку зі зміною прізвища. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, до суду надала письмову заяву з проханням перенести розгляд справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному. При цьому, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наведеного до заяви не додано. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Кравчук В.І. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що стверджується матеріалами справи. Причини неявки суду невідомі. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із статтею 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку.\~Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 3\~ст.\~131\~ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Слід зазначити, що вказана справа перебуває в провадженні суді [PERSON] з 20.02.2023 року та протягом цього часу позивачкою подано чотири заяви про відкладення розгляду справи. Також, відповідач [PERSON] та його представник адвокат Кравчук В.І. надіслали суду три заяви з проханням відкласти розгляд справи на інший день та вже вп`яте не з`явилися до суду без поважних причин. При цьому, при направленні судових повісток сторонам роз`яснювалися наслідки неявки у судове засідання, у тому числі приписи ст. 223 ЦПК України. У частині четвертій\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п. п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п. п. 40, 41, 42 та ін.). Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені\~Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1\~ЦПК України,\~стаття 2\~КПК України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи\~«Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року,\~«Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші). Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на зазначене, повторні неявки в судові засідання сторін по справі, неодноразові клопотання про відкладення розгляду справи, суд розцінює, як свідоме затягування розгляду справи та зловживання процесуальними правами, а отже вважає можливим завершити судовий розгляд за відсутності останніх на підставі наявних матеріалів та поданих доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини справи, встановлені судом. В судовому засіданні встановлено, що офіційний шлюб між позивачкою та відповідачем був зареєстрований 10.11.2012 року виконавчим комітетом Жубровицької сільської ради Олевського району Житомирської області за актовим записом № 12. Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 14.11.2022 року по справі № 287/1599/22 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 15-19). Від спільного проживання у шлюбі сторони мають двох неповнолітніх дітей: дочку - [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 11-12). З відповіді ТСЦ МВС № 1843 від 26.04.2023 року вбачається, що автомобіль MITSUBISHI PAJERO SPORT, державний номерний знак [NUMBER] придбано 07.11.2017 року на підставі договору купівлі-продажу укладеного в ТСЦ № 1843/2017/697014 від 07.11.2017 року. Право власності на автомобіль зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с. 123-125). Згідно висновку № 00-01/23-ТЗ від 27.01.2023 року про оцінку транспортного засобу автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2004 року випуску ринкова вартість об`єкта незалежної оцінки, визначена згідно Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2011 року № 142/5/2092 з використанням порівняльного методичного підходу станом на 27.01.2023 року становить 269751 (двісті шістдесят дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят одну) грн. 00 коп. (а.с.20-36). Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5696 від 09.06.2021 року позивачка [PERSON] придбала у власність мотоцикл марки FORTE FT110-2, червоного кольору, номер рами [NUMBER] (а.с. 52-55). Згідно висновку № 00-02/23-ТЗ від 27.01.2023 року про оцінку транспортного засобу мотоцикла марки FORTE FT110-2, 2020 року випуску ринкова вартість об`єкта незалежної оцінки, визначена згідно Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2011 року № 142/5/2092 з використанням порівняльного методичного підходу станом на 27.01.2023 року становить 22134 (двадцять дві тисячі сто тридцять чотири) грн. 00 коп. (а.с. 37-50). Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Частиною 2 статті 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов?язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов?язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку,\~встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 356 ЦК України,\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні. Згідно статті 367 ЦК України,\~майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.\~У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. У відповідності до ст.ст. 368, 269 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної\~причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норм ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на маи?но, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпціі?, покладається на того з подружжя, якии? і?і? спростовує. Статус спільноі? сумісноі? власності визначається такими чинниками, як час набуття маи?на та кошти, за які таке маи?но було набуте (джерело набуття). У разі придбання маи?на хоча и? у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це маи?но не може вважатися об`єктом спільноі? сумісноі? власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного маи?на в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого маи?на до об`єктів права спільноі? сумісноі? власності подружжя (Постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19). Статтею 61 СК України передбачено, що об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об?єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об?єктом права спільної сумісної власності\~подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст. 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Відповідно до п.п. 22, 23, 30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві\~спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У своїй Постанові від 08.02.2022 року у справі № 209 /3085/20 (провадження № 14-182цс21) ВП ВС дійшла висновків, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі. Аналогічні висновки містяться в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.04.2023 року по справі № 204/2642/21. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Висновки суду. Стосовно поділу автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Обставини спільного придбання вказаного автомобіля під час шлюбу, та як наслідок, поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на автомобіль сторонами у справі не заперечується, а тому, відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягають. Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивачка просила стягнути з відповідача грошову компенсацію за 1/2 частку транспортного засобу, залишивши його у власності відповідача, оскільки відповідач фактично ним користується. У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд зазначив, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним транспортним засобом, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди. З урахуванням викладеного вище висновку Верховного Суду, який є цілком застосовним до обставин даної справи, суд вважає, що визначений позивачкою спосіб поділу майна - автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] є ефективним, оскільки автомобіль зареєстрований та фактично перебуває у власності відповідача, фізичний поділ транспортного засобу є неможливим, оскільки він є неподільним майном, а визначення ідеальних часток в цьому майні не вирішить спору, тому з відповідача [PERSON] слід стягнути грошову компенсацію замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності, яка становить частину вартості автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , що становить 134\~875 грн. 50 коп. (269751 грн. 00 коп. (ринкова вартість автомобіля згідно висновку експерта) / 2 ). Саме такий спосіб поділу транспортного засобу автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] не буде виходом за межі позовних вимог та буде відповідати закріпленим у\~статті 7 СК України\~засадам розумності і добросовісності, оскільки позивачка буде позбавлена її частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування, а відповідач, в свою чергу, набуває право власності на автомобіль у цілому. Заперечення представника відповідача, стосовно наданого позивачкою звіту, в частині визначення вартості автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] - судом відхиляються, оскільки зазначений звіт відповідачем не спростовано, власних належних доказів, щодо вартості вказаного транспортного засобу відповідачем надано не було, а тому відповідні посилання відзиву зводяться до припущень. Стосовно поділу мотоцикла марки FORTE FT110-2, 2020 року випуску. Сторонами не заперечується, що спірний мотоцикл набутий за час шлюбу у їх спільну сумісну власність, як і рівність їх часток у праві власності на нього. Відповідач не надав інших документів про вартість мотоцикла, призначити проведення судової автотоварознавчої експертизи не клопотав. Таким чином, оскільки спірний мотоцикл було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, в період сумісного проживання та ведення спільного господарства, враховуючи не надання відповідачем доказів, які б свідчили про те, що мотоцикл є його особистою власністю відповідно до положень ч.1\~ст.57 СК України, суд дійшов висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог позивачки в частині визнання спірного мотоциклу спільною сумісною власністю сторін, як колишнього подружжя. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що предметом поділу між сторонами є мотоцикл, який є об`єктом спільної сумісної власності сторін. Такий транспортний засіб, хоч і належить позивачці на підставі договору купівлі-продажу № 5696 від 09.06.2021 року, проте фактично перебуває у користуванні відповідача і є неподільною річчю. Після фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами спірний мотоцикл також продовжує перебувати у користуванні відповідача. За таких обставин доводи позивачки про те, що поділ такого мотоцикла слід здійснити у такий спосіб, щоб виділити мотоцикл у власність відповідача, стягнувши з нього на користь позивачки вартість частини такого мотоциклу, є цілком обґрунтованими та правомірними. При цьому, суд враховує, що ринкова вартість спірного мотоцикла згідно висновку експерта складає 22134 грн. 00 коп. , тому грошова компенсація, яка підлягає стягненню на користь позивачки становить 11067 грн. 00 коп. (22134, 00 / 2 = 11067,00). Стосовно поділу квартири [ADDRESS] . Вирішуючи питання про поділ майна подружжя, суд повинен, зокрема, установити факт набуття майна під час шлюбу та перевірити правовстановлюючі документи, на підставі яких проведена реєстрація права власності на нерухоме майно, а також установити, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи, на підставі яких проведена реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] . Правовий статус даного об`єкта нерухомого майна як спільного сумісного майна подружжя, під час судового розгляду залишився недоведеним, не надано суду жодного належного та допустимого доказу для з`ясування джерела придбання спірного майна та набуття його за спільні кошти подружжя та не надано правовстановлюючих документів на зазначену квартиру. В цьому контексті слід повторно зазначити, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом вживалися всі доступні заходи для сприяння сторонам у отриманні доказів необхідних для вирішення справи шляхом задоволення клопотань про витребування доказів та зобов`язання відповідача надати належним чином завірену копію витягу про реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Проте, станом на час розгляду справи будь-яких правовстановлюючих документів на квартиру суду не надано. При цьому, сторони не з`являються в судове засідання без поважних причин. За вказаних обставин, суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні та достовірні докази як кожний окремо так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають за їх недоведеністю. Стосовно вимог відповідача [PERSON] про визнання коштів у сумі 10000 (десять тисяч) доларів США отриманих згідно розписки від 06.08.2019 року сумісним борговим зобов`язанням подружжя. Згідно вимог ст. 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Ст.\~178\~ЦПК України\~передбачено,\~що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив підписується відповідачем або його представником. Відзив повинен містити: 1)\~найменування (ім`я)\~позивача і\~номер справи; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові для фізичних осіб) відповідача, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку, офіційну електронну адресу та адресу електронної пошти, за наявності; 3) у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем; 4) обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується; 5) заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; 6) перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання; 7) заперечення (за наявності) щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, які позивач поніс та очікує понести до закінчення розгляду справи по суті; 8)\~попередній (орієнтовний)\~розрахунок суми\~судових витрат,\~які відповідач\~поніс і\~які очікує\~понести в\~зв`язку із\~розглядом справи.\~ Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Таким чином, нормами ЦПК України не передбачено право заявляти позовні вимоги у відзиві на позовну заяву. Суд звертає увагу, що відповідач мав право пред`явити зустрічний позов, проте своїм правом на його пред`явлення він не скористався, а тому вимоги відповідача викладені у відзиві суд до уваги не бере. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст. ст.\~133,\~141\~ЦПК України при розподілі судових витрат, суд враховує пропорційність задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи позов заявлено з ціною 308443 грн. 00 коп. та задоволено на суму 145942 грн. 50 коп., тобто на 47% (145942,50х100:30443). Таким чином, з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір у сумі 1449 грн. 68 коп. (3084,43 х 48:100). На підставі викладеного,

Outcome: approved