Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Задояний Ю.В. звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. Вимоги позову обґрунтував тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Після смерті батька відкрилась спадщина, яка серед іншого складається з житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] . На час смерті батька позивач проживав разом з ним і був прописаний у вищеозначеному будинку, а відтак таким, що прийняв спадщину. Окрім нього спадкоємцем першої черги є його мама [PERSON] (первісний відповідач у справі). Після смерті батька державним нотаріусом Христинівської районної державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу №37 за 2002 рік. Згідно ч.1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.1, 2 ст.549 ЦК УРСР). В липні 2019 року позивач звернувся до державного нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку житлового будинку по [ADDRESS] . Згідно довідки-роз`яснення, наданої державним нотаріусом, слідує, що 01 лютого 2002 року первісний відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на весь житловий будинок по [ADDRESS] у зв?язку з чим нотаріус рекомендує вирішити це питання добровільно, або ж в судовому порядку. Первісний відповідач позбавлена дієздатності згідно рішення суду. Її опікуном є [PERSON] , який заперечує проти добровільного перерозподілу спадщини, враховуючи зазначене виникла необхідність у захисті права власності на спадщину шляхом звернення до суду. Просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] . Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. В матеріалах справи від позивача наявна заява в якій він просить суд проводити розгляд справи у його відсутність та відсутність його представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, попередньо подав на адресу суду Відзив на позовну заяву в якому зазначив, що [PERSON] надав завідомо неправдиві дані про реєстрацію місця проживання в буд. [ADDRESS] на час смерті спадкодавця. Фактично на ім`я [PERSON] мався інший будинок в [ADDRESS] , який їй дістався після смерті її батьків. Разом з цим будинком, на підставі дозвільних документів від 1979 р., був збудований житловий будинок з визначенням адреси [ADDRESS] визначена з маленької літери, а в паспорті [PERSON] ця літера позначена як "Б" з великої літери, що вказує на її дописку в паспорті. Житловий будинок в [ADDRESS] збудований подружжям [PERSON] та [PERSON] , які перебували в зареєстрованому шлюбі, на підставі дозвільних документів на ім`я [PERSON] . Отже, [PERSON] мала право на 1/2 будинку після смерті [PERSON] , як дружина, а спадщина відкрилась фактично лише на 1/2 житлового будинку з господарськими спорудами. Юридично [PERSON] мала отримати два свідоцтва про право власності на житловий будинок: на 1/2 як дружина, на 1/2 в порядку спадкування. Але спадщини ніхто крім неї не прийняв. Тому для спрощення процедури вона отримала одне свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.02.2002 р., в яке включено 100% житлового будинку з надвірними спорудами. Таким чином, навіть якби [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] , то мав право претендувати лише на 1/4 частину житлового будинку. Проте спадщини [PERSON] не прийняв, тому в даний час, уникаючи обов`язків сина по догляду за хворою матір`ю [PERSON] , яка потребує стороннього догляду, намагається заволодіти належним їй майном. [PERSON] знав про наявність свідоцтва про право на спадщину на законом від 01.02.2002 р. на ім?я [PERSON] з часу його отримання, але не спорював. Більш того використовуючи хворобливий стан матері [PERSON] , він керував її діями. Так, він схилив матір передати належний їй в порядку спадкування житловий будинок по [ADDRESS] його сину [PERSON] під приводом, що син молодий, йому потрібне житло. Але добившись передачі будинку у власність сина, відразу продали будинок разом з присадибною земельною ділянкою. Знаючи, що житловий будинок по [ADDRESS] фактично збудований його - відповідача, батьком, що він є та має право на спадщину на випадок смерті [PERSON] , позивач, керуючи матір`ю, схилив її до оформлення договору довічного утримання, згідно якого цей будинок був переданий у власність другому сину позивача [PERSON] . Проте, ні [PERSON] , ні [PERSON] стороннього догляду за матір`ю не забезпечили. Він змушений був в 2015 році приїздити з іншої місцевості, залишити роботу, житло та забезпечити сторонній догляд за матір`ю. В 2016 році він оспорив разом з матір`ю законність договору довічного утримання, рішенням Христинівського районного суду позовні вимоги було задоволено. [PERSON] , знаючи про існування інституту позовної давності, впродовж 3-х років не оспорював свідоцтва про право на спадщину на 100 % домоволодіння на ім`я [PERSON] [PERSON] знає, що відповідно до ст. 267 ч. 4 ЦК України сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові. Просить в позові відмовити за безпідставністю вимог та за пропуском строку позовної давності. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суддя встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] в м. Христинівка Черкаської обл. помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 28.04.2001 р. (а.с.8-зворотний бік). З 26.07.1968 р. [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с.138). Згідно Договору від 14.09.1978 р. [PERSON] було надано у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.139-140). Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 16.12.1983 р., батьками [PERSON] , [INFO] , були [PERSON] та [PERSON] (а.с.105-зворотний бік). Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 15.10.1958 р., батьками [PERSON] , [INFO] , були [PERSON] та [PERSON] (а.с.105-зворотний бік). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.02.2002 р. № 268 спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] , є його дружина [PERSON] , яка успадкувала житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.142-зворотний бік). Згідно спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , наданої суду державним нотаріусом Христинівської державної нотаріальної контори Євич І.П., заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори подала лише дружина [PERSON] (а.с.136-143). Позивач знав про існування свідоцтва про право на спадщину, виданого лише на його матір, однак до нотаріальної контори не звертався по питанню перерозподілу спадщини, а звернувся лише у 2019 році, про що свідчить Довідка-роз`яснення державного нотаріуса Христинівської державної нотаріальної контори № 879/02-14 від 04.07.2019 р. (а.с.8). Крім того, твердження позивача про його реєстрацію та проживання з батьком на момент його смерті спростовується відомостями з Управління державної міграційної служби України в Черкаській області від 03.05.2017 р. № 08/8648, де зазначено, що [PERSON] був зареєстрований по [ADDRESS] - 22.01.2019 р. (а.с.128-131). [INFO] [PERSON] померла (а.с.61). Її правонаступником та спадкоємцем (окрім позивача) є відповідач [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , а саме: визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , слід відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України - позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таку заяву було подано відповідачем. Підсумовуючи наведене, суд доходить висновку, що позивач не надав достатніх доказів про звернення до суду в межах строку позовної давності, та не надав доказів про наявність поважних причин пропуску такого строку. Тому в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із спливом позовної давності.

Outcome: dismissed