Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-05 00:00:00

28.03.2023 представник позивача звернувся до суду із даним позовом, та просить стягнути з відповідача 71289, 93грн. заборгованої заробітної плати та 71289, 93 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову послався на те, 15.03.2004 р. позивача прийнято на роботу на посаду учня гірника підземного з повним робочим днем під землею. З того часу останній працював на шахті на різних посадах та 15.05.2021 р. був звільнений за угодою сторін по ч.1 ст.36 КЗпП України (наказ №95-к від 17.05.2021 р.). При звільнені з роботи відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачем, а саме не виплачено заробітну плату за вересень, жовтень, листопад, грудень 2020 р., яка на час подання позову підприємством не сплачена. Згідно відповіді №15/192 від 07.03.2023 р. на адвокатський запит, Відповідач надав довідку згідно якої вбачається, що станом на даний час\~ за Відповідачем рахується заборгованість по виплаті заробітної плати Позивачу у розмірі 71289 грн. 93 коп..Також, останнім зазначено, що середньоденна заробітна плата Позивача за два місяці які передували звільненню становить 581,32 грн. Також, згідно листа ознайомлення із наказом №95-к від 17.95.2021 р. вбачається,\~ що\~ цього ж дня Позивача було ознайомлено із наказом про його звільнення. Зазначає, що проаналізувавши зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь - яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлений законодавством, незалежно від того чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Саме такого висновку дійшов ВС у своїй постанові від 26.10.2016 справа №1395цс16 та у постанові від 05.12.2018 № 61-23397 св18. Крім цього, просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн. та судовий збір. Ухвалою від 03.07.2023 у справі відкрито позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 04.09.2023 р. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. В\~ подальшому справа призначалась до судового розгляду на 19.09.2023 р. та 06.10.2023 р. 06.10.2023 р. сторони у судове засідання не з`явились. Представник позивача подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав. Не заперечував щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився,\~ заяв та клопотань не подавав. Як передбачено ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе здійснити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. 15.03.2004 р. позивач був прийнятий на роботу на посаду учня гірника підземного з повним робочим днем під землею. З того часу останній працював на шахті на різних посадах та 15.05.2021 р. був звільнений за угодою сторін по ч.1 ст.36 КЗпП України (наказ №95-к від 17.05.2021 р.), що підтверджується трудовою книжкою виданою на його ім`я. При звільненні з роботи (у день звільнення), Відповідачем не було проведено повного розрахунку із Позивачем у відповідності до ст.116 КЗпП, а саме не виплачено заробітну плату за вересень, жовтень, листопад, грудень 2020 р.. Згідно листа за №15/192 від 07.03.2023 р. на адвокатський запит, Відповідач надав довідку згідно якої вбачається, що за Відповідачем рахується заборгованість по виплаті заробітної плати Позивачу у розмірі 71289 грн. 93 коп.. Також, з даної відповіді вбачається, що середньоденна заробітна плата Позивача за два місяці які передували звільненню становить 581,32 грн.. Згідно листа ознайомлення із наказом про звільнення за №95-к від 17.95.2021 р. вбачається, що\~ цього ж дня Позивача було ознайомлено із наказом під підпис. У зв`язку із невиплатою йому заборгованості по заробітній платі позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. При ухваленні рішення суд враховує та керується наступними правовими нормами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. ст. 115, 116 Кодексу Законів про працю України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як встановлено судом, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 71289,93 грн. за вересень, жовтень, листопад та грудень 2020 року. Станом на час розгляду справи така заборгованість виплачена не була, відповідачем протилежного не доведено. Таким чином, вимога про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 71289,93 грн є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачу сум повинна бути здійснена відповідачем саме в день звільнення. Таким чином, відповідачем порушені трудові права позивача щодо невиплати належних йому при звільненні виплат, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є підставною. Позивача було звільнено з роботи 17.05.2020 р. Отже обрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку слід проводити\~ із наступного дня. Загальна кількість днів у періоді 1041. З них робочих днів 715. Середній розрахунок за період з 18.05.2020 р. по 24.03.2023 р. становить 715*581,32 грн. = 415643,8 грн. Враховуючи те, що виплата середнього заробітку носить компенсаційний характер, а також виходячи із з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає що справедливим буде стягнення із Відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі наявної заборгованості по виплаті заробітної плати, а саме у розмірі 71289, 93 коп., як про це просить позивач у позові. Згідно висновку викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.03.2020 в справі №569/6583/16-ц, в якій остання відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи наведене, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, оскільки не провів з працівником розрахунку в день звільнення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 14.02.2023 між адвокатом Брух А.О. та позивачем укладено договір про надання правничої (правової) допомоги. Окрім цього, адвокатом Брух А.О. видано ордер на надання правничої (правової) допомоги позивачу. Окрім цього додатком до договору, квитанцією до касового прибуткового ордеру, актом виконаних робіт підтверджується факт понесення позивачем витрат на професійну правову допомогу у розмірі 5000 грн. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді. Тому, суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн є обґрунтованими, а тому підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню у користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн. від якого був звільнений позивач при подачі позову за позовну вимогу про стягнення заробітної плати. Крім того, з відповідача у користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн. який був сплачений останнім при зверненні до суду із вимогою, щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Outcome: approved