Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеною заявою з вимогами про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у м. Донецьк у віці 72 роки. Заявлені вимоги мотивувала тим, що [PERSON] є її матір`ю. Свідоцтво про смерть видано на тимчасово окупованій території, яке відповідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2017 № 1207-VII не має правових наслідків для державних органів України, тому вона змушена звернутися для вирішення даного питання в судовому порядку. Ухвалою Путивльського районного суду Сумської області від 20.09.2023 відкрито провадження у справі. Заявник в судове засідання не з`явилася, при цьому направила на адресу суду письмову заяву, у якій просила справу розглянути за її відсутності, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду письмову заяву, у якій просив справу розглянути за його відсутності, проти задоволення заяви не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню, зважаючи на таке. Згідно з ч. 1\~ст.\~317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII тимчасово окупована російською федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та законів\~України,\~а також\~міжнародних договорів,\~згода на\~обов`язковість яких\~надана Верховною\~Радою України. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими російською федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією російської федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року.\~Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях\~з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Указом Президента України від 7 лютого 2019 року № 32/2019 затверджено межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, згідно положень якого м. Донецьк є тимчасово окупованим у Донецькій області. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених\~Конституцією\~та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Зі змісту\~ч.ч.\~2,3\~ст.\~9\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України»\~від 15.04.2014\~№ 1207-VII\~вбачається,\~що \~будь-які\~органи,\~їх посадові\~та службові\~особи на\~тимчасово окупованій\~території та\~їх діяльність\~вважаються незаконними,\~якщо ці\~органи або\~особи створені,\~обрані чи\~призначені у\~порядку,\~не передбаченому\~законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими\~частиною другою\~цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Частиною 4 ст. 317 ЦПК України визначено, що ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю заявника [PERSON] (а.с. 5-6, 9, 12, 16, 17, 26, 27). На підтвердження того, що [PERSON] померла [INFO] у м. Донецьк, заявником надано фотокопії: свідоцтва про смерть № 296342 від 05.09.2022, лікарського свідоцтва про смерть від 05.09.2022 та довідки про причини смерті від 05.09.2022, котрі видані на тимчасово окупованій території України (а.с. 13-15). Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відносно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки інформації, що міститься в цих документах про смерть особи, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, які затверджені\~наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, передбачено, що однією з підстав реєстрації смерті є рішення суду (пп. ґ) п.1 глави 5 розділу III). Відповідно до п. 8 ч. 1\~ст.\~315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. З огляду на вищевикладене суд вважає, що факт смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України підтверджений. При цьому суд не знаходить вагомих підстав ставити під сумнів відомості, зазначені в заяві про встановлення факту смерті, з огляду на вік померлої особи (72 роки). Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації заявником своїх прав, чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у м. Донецьк, у віці 72 роки.

Outcome: approved