Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У лютому 2023 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 28 лютого 2020 року позивач дав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 2 500 доларів США, що еквівалентно 61 400 (шістдесят одна тисяча чотириста ) гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору (1 долар СІЛА = 24.56 гривень). Відповідач зобов`язався повернути кошти до 28 лютого 2020 року. Однак до теперішнього часу відповідач не повернув борг у повному обсязі. На підтвердження виникнення зобов`язання по договору позики відповідачем надана розписка. Відповідачем повернуто частину коштів згідно розписки, а саме: 16 лютого 2020 року позивачу перераховано на картку кошти в розмірі 8 000,00 грн. Таким чином, несплачена сума за договором позики становить: 61 400, 00 грн. - 8 000,00 грн. = 53\~400, 00 гривень. На підставі викладеного позивач просить стягнути із відповідача суму боргу та понесені витрати на судовий збір. Заперечення відповідача 10 серпня 2023 року до суду надійшли пояснення на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позову, виходячи з наступного. Так, дійсно 28.02.2020 року [PERSON] взяв у борг у позивача 2500 дол. США, про що написав відповідну розписку. На підтвердження того, що відповідач поверне позичені кошти, [PERSON] залишив позивачу власний автомобіль марки Subaru Forester, днз. [NUMBER] , про що також вказав у розписці. У січні 2021 року відповідач повернув позивачу позичені кошти: на початку січня 2021 року, повернув 2000 дол. США, а потім здійснив ще 2 платежі по 200 та 300 дол. США. Коли відповідач повернув перший платіж, позивач на звороті розписки вказав, що [PERSON] повернув 2000 дол. США. Після повернення всіх коштів у січні 2021 р., позивач повернув відповідачу автомобіль. У 2021 році [PERSON] продав автомобіль Subaru Forester, днз. [NUMBER] , який залишав у завдаток позивачу, про що свідчить договір купівлі-продажу, який зберігається в Сервісному центрі МВС № 8045 РСЦ МВС в м. Києві. Згодом [PERSON] почав просити у позивача віддати оригінал розписки, позивач повідомив, що хоче ще проценти за користування позикою. Сторони зустрілись, і позивач сказав, що хоче мінімум 1 200 дол. США процентів. Відповідач відправив позивачу 8000 грн., але оригінал розписки він так і не повернув. У подальшому відповідач дізнався, що позивач подав позов до суду, де мотивує, що відповідач повернув йому лише 8000 грн. Вважає, що такі вимоги є незаконними, з огляду на те, що відповідач повернув позивачу всю позичену суму і навіть більше, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Заяви, інші процесуальні дії у справі Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2023 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у повному обсязі. Обставини справи, що встановлені судом Згідно розписки від 28 лютого 2020 року, вбачається, що [PERSON] отримав в борг кошти в сумі 2\~500 дол. США на власні потреби від [PERSON] . Зобов`язався повернути кошти 28 березня 2020 року. В заставу залишив власний автомобіль марки Subaru Forester, днз. [NUMBER] . Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 30.01.2021 року [PERSON] продав автомобіль марки Subaru Forester, днз. [NUMBER] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 79 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, гак і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно- правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно положень п. 4 ч. 3 статті 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц зроблено наступний правовий висновок щодо розписки як договору позики: договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі провадження № 61-20376св18. Судом встановлено, що 28.02.2020 року [PERSON] надав розписку [PERSON] про те, що він зобов`язується віддати останньому грошові кошти в розмірі 2 500, 00 дол. США - 28.03.2020 року. Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу розписки, приходить до висновку, що укладення між позивачем та [PERSON] 28 лютого 2020 договору позики, відбулося. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач не надав ніяких доказів на спростування доводів позивача про укладення договору позики між сторонами чи про іншу правову природу розписки. Відповідач [PERSON] вказав, що грошові кошти повернув, проте, доказів на підтвердження цього факту не надав. У судовому засіданні судом досліджено оригінал розписки від 28 лютого 2020 року, проте там не виявлено записів про повернення грошових коштів відповідачем. Факт продажу відповідачем автомобіля Subaru Forester, днз. [NUMBER] , також не підтверджує повернення коштів позивачу, оскільки до суду не надано належних доказів укладення між сторонами договору застави автомобіля та наявності відповідних обтяжень у вигляді застави. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд уважає, що позовні вимоги про стягнення боргу ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. Щодо судових витрат Із матеріалів справи вбачається, що при подачі даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1\~073, 60 грн., що підтверджується квитанцією від 27 лютого 2023 року. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі\~вищевикладеного,\~

Outcome: approved