Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

У жовтні 2021 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, позивач є власником 2/6 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У зазначеному будинку, окрім позивача та інших співвласників домоволодіння зареєстровані син позивачки та колишній чоловік [PERSON] ,шлюб з яким було розірвано на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.09.2017 року. З вересня 2017 року позивач разом зі своїм сином залишили вказане домоволодіння та переїхали жити за іншою адресою. Незважаючи на розірвання шлюбу, відповідач продовжує проживати у належному позивачу житловому будинку та чинить перешкоди у користуванні вказаним їй майном. У позивача з відповідачем склалися вкрай неприязні стосунки через постійні сварки з приводу проживання [PERSON] у належному позивачу будинку, оскільки відповідач відмовляється добровільно виселитися з належної їй частини домоволодіння. З урахуванням викладеного, позивач просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] , шляхом виселення. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова (головуючого судді Блага І.С.) від 11.10.2021 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи було вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Розпорядженням Голови Верховного Суду №4/0/9-22 від 10.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова, визначено територіальну підсудність справ за Ленінським районним судом м. Полтави. В Ленінському районному суді м. Полтави цивільна справа реєстрацію в автоматизованій системі документообігу не проходила. Вказана цивільна справа була повернута Ленінським районним судом м. Полтави до Червонозаводського районного суду м. Харкова, та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, передана для розгляду судді Глобі М.М. Ухвалою суду від 14.02.2023 року матеріали цивільної справи прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому виклав заперечення проти позову, згідно яких зазначив, що у період перебування колишнього подружжя у шлюбі, подружжям була придбана за Договором дарування від 05.08.2005 року від [PERSON] , 1/6 частина домоволодіння [ADDRESS] . Відповідно за згодою власника, тобто за згодою колишньої дружини відповідача, [PERSON] з 17.01.2007 року зареєстрований у вказаному будинку. Після розлучення, син [PERSON] певний час мешкав разом із матір`ю, однак, через непорозуміння та конфлікти між сином та теперішнім чоловіком позивача, дитина повернулася мешкати разом із батьком. Відповідно до довідки Департаменту реєстрації Харківської міської ради відповідач разом із сином зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту обстеження умов проживання від 26.04.2019 року [PERSON] створив належні умови для проживання та розвитку дитини. Згідно письмової згоди позивача направленої на адресу Департаменту служб у справах дітей, вбачається, що позивач надає згоду на те, що її син [PERSON] мешкає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] . Згідно характеристики [PERSON] наданої директором школи І-ІІІ ступенів №10 вбачається, що дитина зарекомендував себе учнем середніх здібностей. З лютого 2018 року дитина мешкає разом із [PERSON] , який підтримує зв`язок із класним керівником, мати цікавиться справами сина у школі дуже рідко. На підтвердження проживання дитини разом із відповідачем, [PERSON] надано акт від 09.09.2019 року, складений сусідами позивача, з якого вбачається, що відповідач мешкає разом із сином, позивач виїхала до іншого місця проживання. Щодо доводів позивача, про створення відповідачем нестерпних умов для її проживання у будинку, відповідач зазначив, що відповідь з Національної поліції відділу поліції №1 ХРУП №1 ГУНП від 09.07.2021 року не містить підтверджень, що саме він створює перешкоди у праві користування та проживання [PERSON] в даному будинку. Крім того, [PERSON] вважає, що позивачем не надано доказів, на підтвердження притягнення його до адміністративної відповідальності саме із зазначених у позовній заяві підстав. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, поклавши судові витрати на позивача. Позивач у відповідності до вимог ст. 179 ЦПК України своїм правом на подання відповіді на відзив не скористалась. Представник позивача в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Подав через канцелярію суду заяву, про розгляд справи без його участі та позивача. Заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Заяв, клопотань до суду не надходило. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому 17.08.2002 року відділом державної реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Харкова шлюбі. За час перебування у шлюбі, подружні стосунки між подружжям не склалися, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.09.2017 року. У жовтні 2019 року позивач уклала шлюб вдруге та змінила прізвище [PERSON] на чоловіка « [PERSON] », що підтверджується наданою копією свідоцтва про шлюб.(а.с.10). З матеріалів справи вбачається, за час перебування колишнього подружжя у шлюбі, позивачу на праві приватної власності належать 2/6 частини домоволодіння, розташованого у [ADDRESS] . Вказані частини житлового будинку, належать позивачу на підставі укладеного 05.08.2005 року між [PERSON] (даруватель) та [PERSON] (обдарована) договору дарування 1/6 частини домоволодіння [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 3/20. (а.с.12-13). А також, на підставі укладеного 05.08.2005 року між [PERSON] (даруватель) та [PERSON] (обдарована) договору дарування 1/6 частини домоволодіння [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 3/23. (а.с.14-15). Право власності позивача на вищезазначені частини домоволодіння підтверджується копіями витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8103382 від 18.08.2005 року, № 8103384 від 18.08.2005 (а.с.13, 15). З наданої копії рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.04.2021 року вбачається, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя судом відмовлено повністю. Позивач у позовній заяві зазначила, що у вказаному домоволодінні, окрім неї, її сина та інших співвласників домоволодіння, зареєстрований відповідач, який мешкає без її згоди на проживання та який з вересня 2017 року не допускає її разом із сином до належної їй 2/6 частини вказаного домоволодіння. З урахуванням викладеного, позивач звернулась до суду з вказаним позовом для захисту свого порушеного права, оскільки відповідач створює нестерпні умови життя в даному будинку для позивача та її сина, оскільки між сторонами постійно виникають конфліктні ситуації що унеможливлюють проживання іншим особам в житловому будинку. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені Житловим кодексом України(далі -ЖК України) підстави для позбавлення права на житло. Частиною 3 статті 9\~ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 року у справі № 552/2998/17 (провадження № 61-8209св19). Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Частиною другою статті 64 ЖК Української РСР також передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР). Частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР певною мірою врегульовано правовідносини власника житла з колишніми членами його сім`ї, зокрема визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.05.2021 року у справі № 310/1912/19 (провадження № 61-3370св20) зазначено, що: «відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням». Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.05.2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) вказано, що: «статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції кожній особі крім інших прав гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у користування особою правами, зазначеними у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, виходячи із обставин, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.05.2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) зазначено, що: «у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції». Позивач у позовній заяві посилалася на те, що [PERSON] забезпечений іншим житлом, де наразі мешкає його мати, а саме: [ADDRESS] , але належних та допустимих доказів належності вказаного житла суду не надада, з огляду на це позивачем не доведено, що виселення відповідача переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Щодо доводів викладених позивачем, щодо перешкоджання відповідачем користуватися та мешкати у належному позивачу будинку, шляхом влаштування постійних сварок, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Стаття 116 ч. 1 ЖК УРСР передбачає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виходячи із зазначених вимог закону та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України заходи запобігання і громадського впливу мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з неможливістю сумісного проживання з нею, таких заходів має бути не менше двох і вони повинні підтверджуватися письмовими доказами. \~ У порушення\~ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано суду належних та допустимих письмових доказів на підтвердження антигромадської поведінки відповідача та порушення ним правил співжиття. Також, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у відповідача іншого житла. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що позивачем не надано до суду жодних доказів наявності у відповідача іншого житла та приймаючи до уваги відсутність підстав для виселення останнього без надання іншого житла, суд вважає, позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Інші, наведені позивачем доводи в обґрунтування своєї позицій, не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судовий збір на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed