Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] просить стягнути з відповідачки в його користь аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі частину всіх видів її доходів за період з 22.03.2019 по 04.01.2023. Позов мотивовано тим, що у вказаний період син перебував повністю на його утриманні, а відповідачка не брала участі у його вихованні та утриманні. У заявах по суті стверджує, що факт звернення [PERSON] до суду із заявою про перегляд судового наказу, яким стягнуто аліменти з неї на утримання сина вже є самостійним підтвердженням небажання сплачувати аліменти на утримання сина, навіть в судовому порядку. Таким чином, ухилення від їх сплати доведено повністю. [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] щодо надання матеріальної допомоги на утримання малолітнього [PERSON] , проте такі прохання залишалися без задоволення. Звертає увагу на матеріальний стан [PERSON] . Від відповідача [PERSON] через її представника надійшов відзив на позов, в якому остання просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Покликається на те, що позивач [PERSON] 22 березня 2019 року самовільно змінив місце проживання сина, забравши його з садочку, і за місцем проживання не повернув. У зв`язку із цим [PERSON] змушена була звертатися в суд із позовами про визначення місця проживання сина та його відібрання. Позивач постійно затягував розгляди справи, однак, остаточним судовим рішенням суд визначив місце проживання сина [PERSON] із нею. Також, звертаючись із позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач не надав доказів, що вона ухилялася від сплати аліментів. [PERSON] не тільки не звертався до [PERSON] з проханням про надання матеріальної допомоги але й перешкоджав [PERSON] дарувати [PERSON] подарунки. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача заперечила проти позову з підстав, викладених у заявах по суті. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2013 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 листопада 2017 року. [INFO] у цьому шлюбі народився син [PERSON] . Згідно судового наказу, який виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 31 травня 2018 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] у розмірі у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 26 квітня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття. 07 жовтня 2019 року Тернопільським міськрайонним судом за результатами розгляду заяви [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення аліментів видано судовий наказ (справа №607/20074/19) про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 (однієї чверті) усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 серпня 2019 року. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 27 травня 2020 року у справі №607/20074/19, яка залишена без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року, суд постановив скасувати судовий наказ №607/20074/19 від 07 жовтня 2019 року, виданий Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 (однієї чверті) усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 серпня 2019 року, і до досягнення дитиною повноліття та відмовити у видачі судового наказу за заявою [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2020 року у справі № 607/4274/20 суд ухвалив [PERSON] звільнити від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , що стягнені на підставі судового наказу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2018 року, за період з 22 березня 2019 року до 06 серпня 2020 року. Також, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2022 року у справі №607/16781/20 суд ухвалив звільнити [PERSON] від сплати аліментів, на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , що стягнені на підставі судового наказу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2018 року за період з 07 серпня 2020 року до 31 травня 2022 року. Як видно із ухвали суду від 31 травня 2022 року, під час розгляду справи представник позивача [PERSON] у судовому засіданні заявила клопотання про залишення позову без розгляду в частині вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 22 березня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, у зв`язку із чим суд постановив ухвалу про залишення без розгляду позову в цій частині. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2020 року у справі №607/10896/19, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2022 року та постановою Верховного Суду від 12 травня 2022 року, визначено місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] . Під час розгляду справи судами було встановлено, що Після розірвання шлюбу, у відповідності до частини першої статті 160 СК України, згідно якої місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, за взаємною домовленістю сторін син [PERSON] залишився проживати разом із матір`ю в належній їй квартирі за адресою: [ADDRESS] , де і був зареєстрований у встановленому законом порядку. [PERSON] 22 березня 2019 року змінено місце проживання малолітнього сина [PERSON] всупереч порядку, визначеному частиною першою статті 161 СК України. Крім цього, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 квітня 2022 року у справ № 607/1662/21, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 липня 2022 року, суд ухвалив ухвалено відібрати неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] від батька [PERSON] та повернути її для проживання разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Сторонами не заперечується, що це рішення виконано, з 04 січня 2023 року [PERSON] проживає разом з матір`ю. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши та оцінивши докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, зважаючи на таке. Частиною другою статті 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Відповідно до пункту 17 Постанови N 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Судом встановлено, що з 22 березня 2019 року до 04 січня 2023 року [PERSON] проживав разом з батьком та повністю перебував на його утриманні. Позивач звернувся в суд із цим позовом про стягнення аліментів за минулий період 26.07.2023. Згідно статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Отже, для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; ухилення відповідача від утримання дитині. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши надані суду докази, суд вважає, що вони не є достатніми для висновку про те, що позивач вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача та остання ухилялася від отримання дитини. В матеріалах справи наявні відомості про те, що позивач звертався із позовом про стягнення аліментів із відповідачки, однак, під час розгляду справи 607/16781/20 представником було заявлено клопотання про залишення позову без розгляду в частині вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліментів, що видно із ухвали суду від 31 травня 2022 року. Після цього з позовами про стягнення аліментів не звертався, інших заходів щодо одержання аліментів не вживав. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Також, ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Тобто, коли відповідач вживав заходів які б унеможливлювали звернення позивача з позовом про стягнення аліментів. Тому, позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язку по утриманню дитини. При цьому, будь-яких доказів того, що [PERSON] вчиняла умисні дії, спрямовані на ухилення від сплати аліментів, суду не надано. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка наполегливо намагалася повернути сина до його місця проживання з матір`ю, у зв`язку із чим неодноразово зверталася в суди та інші органи. Тому, відсутні підстави для задоволення позову щодо стягнення аліментів за минулий час. Крім того, суд також враховує, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2020 року у справі №607/10896/19, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2022 року та постановою Верховного Суду від 12 травня 2022 року, визначено місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] . Сам по собі факт проживання дитини з одним із батьків, за наявності рішення суду про визначення місця проживання з іншим із батьків, не може бути підставою для стягнення аліментів на його користь. Постановлення судового рішення про стягнення аліментів на користь одного з батьків під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини, тим більше після ухвалення остаточного судового рішення про визначення місця проживання дитини з іншим із батьків, суперечить принципам правової визначеності, обов`язковості судових рішень та не відповідає завданням цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді та вирішенні цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Подібні висновки викладені у постанові Верховного суду від 04 вересня 2022 року у справі № 761/8374/20-ц Отже, стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини, за умови, що рішенням суду, що набрало законної сили, визначено місце проживання дитини з матір`ю, суперечить вимогам закону.

Outcome: dismissed