Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

30.10.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що 17.02.2001 року, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серія [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів громадянського стану м.Южноукраїнська Миколаївської області, актовий запис №37. Під час шлюбу у них народилося троє дітей донька [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] . Під час шлюбу подружжям було набуто майно, що в розумінні статті 60 Сімейного кодексу України вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так як відносини подружжя ґрунтувалися на принципі взаємної довіри, у неї були відсутні підстави для заперечень проти оформлення права власності виключно на відповідача. До майна, що є спільною сумісною власністю подружжя відноситься, зокрема: 4-х кімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] середня ринкова вартість якої, згідно висновку про вартість майна №24 від 10.11.2020 року, складає 935 775 грн.; 1-но кімнатна квартира, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , середня ринкова вартість якої згідно висновку про вартість майна №23/11 від 10.11.2020 року складає 423 000 грн.; 2-х кімнатна квартира , що знаходиться за адресою [ADDRESS] , середня ринкова вартість якої, згідно висновку про вартість майна №25/11 від 10.11.2020 року, складає 917 700 грн. Всього ними придбано майна в період шлюбу на загальну суму 2 276 475 грн. Останнім часом, подружнє життя з відповідачем не складається. Чоловік не займається вихованням та утриманням дітей. Постійні сварки в сім`ї та розмови про розлучення та поділ майна. Оскільки у них три квартири і жодну не можливо поділити в натурі, то для отримання в натурі своєї частки у спільній власності позивач бажає отримати у власність частину майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності, а саме: ???двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Просить суд виділити у її власність квартири а саме: ???двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а відповідачу [PERSON] виділити у власність чотирьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] стягнути судовий збір та оплату послуг адвоката. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представник позивача просить слухати справу без їх участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, проте направив на адресу суду заяву, у якій просить розглянути справу без його участі та визнає позовні вимоги у повному обсязі. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що сторони у період з 17.02.2001 року по 29.05.2021 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28.04.2021 року (т.1 а.с.162-163). 27.12.2013 року було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого\~ [PERSON] придбав квартиру, за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.17-20). За змістом п.8 даного договору купівлі-продажу, придбання даної квартири відповідачем вчинено за згодою дружини останнього (т.1 а.с. 18). 31.10.2017 року відповідач уклав договір купівлі-продажу, згідно якого придбав квартиру, за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с. 26-29). Згідно п.7 даного договору купівлі-продажу, придбання даної квартири відповідачем вчинено за згодою дружини останнього (т.1 а.с. 28) 17.05.2010 року відповідачем укладено договір купівлі-продажу, з якого вбачається, що відповідач придбав квартиру, за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с. 36-38). Відповідно до п.6 договору купівлі-продажу, придбання даної квартири відповідачем вчинено за згодою дружини останнього (т.1 а.с. 37). Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Тобто, майно, набуде подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя навіть у разі здійснення державної реєстрації на ім`я лише одного з них. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. На підставі ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказане також кореспондується з нормами ст. 368 ЦК України, відповідно до якої спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, є спільною сумісною власністю. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Враховуючи те, що квартира, за адресою: [ADDRESS] , квартира за адресою: [ADDRESS] , квартира за адресою: [ADDRESS] , за адресою: [ADDRESS] сторонами були придбані за час перебування у шлюбі та не вибуло з власності до розірвання шлюбу, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними,\~однак, враховуючи заяви сторін, принцип диспозитивності, суд вважає за необхідне задовольнити позов в межах заявлених вимог. При вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої, пункту 1 частини третьої статті 133 та частин першої - третьої статті 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача адвокатом Лукіянчином П.П. надано суду: угоду про надання правової допомоги по цивільній справі від 04.11.2020 року, укладений між адвокатом Лукіянчином П.П. та Юркевич О.П.; ордер про надання правничої допомоги серії ВЕ №1025496 укладений між адвокатом Лукіянчином П.П. та Юркевич О.П. від 09.11.2020 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія МК №164, виданого 03.01.2020 року; копію квитанції прибуткового касового ордера №б/н від 27.11.2020 року (т. 1 а.с. 48, 49, 50, 51). Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги у даній справі становить 3000,00 грн., що підтверджується вищезазначеними доказами. Такий розмір витрат на правничу допомогу суд вважає співмірним розміру витраченого часу на надання правової допомоги та складності справи. Підстав передбачених положеннями статті 141 ЦПК України для зменшення вказаних витрат судом не встановлено. Згідно ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст.\~7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» з наступними змінами, у зв`язку з визнанням позову відповідачем позивачеві слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved