Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-21 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. У червні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат у розмірі 176 657,34 грн. та 25 315,07 грн. у вигляді 3% річних за несвоєчасну сплату грошового зобов`язання, а всього 201 972,41 грн. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.03.2023р. задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто на користь позивача 500 000,00 грн., які були передані в якості завдатку. В подальшому під час здійснення примусового виконання вказаного рішення, грошові кошти у сумі 500 000,00 грн. надійшли на розрахунковий рахунок позивача 28.04.2023р. та відповідно виконавче провадження було закінчено згідно постанови приватного виконавця від 28.04.2023р. № 71657398. Таким чином, з моменту виникнення обов`язку щодо повернення суми завдатку, а саме з 21.08.2021р. по 28.04.2023р., відповідач мав заборгованість перед позивачем у сумі 500 000,00 грн. у вигляді невиконаного зобов`язання про повернення грошових коштів. Відповідач зобов`язаний відшкодувати на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачені законодавством штрафні санкції у сумі 201 972,41 грн. з яких : 176 657,34 грн. - інфляційні збитки та 25 315,07 . - 3% річних за несвоєчасну сплату грошового зобов`язання. Просить позов задовольнити. ІІ. Процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинстького районного суду м.Києва від 03.07.2023р. відкрито провадження у справі за вказаним позовом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Представником відповідача надано відзив на позовну заяву в якому вказав, що умовами розписки встановлено факт, що у разі відмови від купівлі проектних документів, кошти залишаються у продавця, тобто у [PERSON] . Відповідачем повністю виконано рішення суду та кошти у розмірі 500 000,00 грн. повернуто позивачу. Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Тобто у розумінні ч. 2 ст. 530 ЦК України, строк виконання вимоги почав свій перебіг з 20.08.2021р., а на підставі ч. 6 ст. 232 ГК України закінчився 20.02.2022р. Просить відмовити у задоволенні позову. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права,які підлягають застосуванню та мотиви суду,щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до розписки по заставі [PERSON] прийняв суму у розмірі 500 000,00 грн. від [PERSON] у вигляді застави на покупку об`єкта нерухомого майна. Гарантував продаж приміщення [PERSON] до 30.12.2020р. Гарантував повернення застави у повному обсязі у разі виявлення порушень у документах, які унеможливлять оформлення договору купівлі-продажу. У разі відмови від купівлі проектних документів, кошти залишаються у продавця. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.03.2023р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти у розмірі 500 000,00 грн., які були передані в якості застави (завдатку) та стягнуто сплачений судовий збір у розмірі 5 000,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Бандолою О.О. від 28.04.2023р. закінчено виконавче провадження. Вимоги виконавчого документа виконано у повному обсязі. Заборгованість за виконавчим документом стягнуто та перераховано на реквізити стягувача, основна винагорода приватного викоанвця та витрати виконавчого провадження стягнуто в повному обсязі та перераховано на відповідні реквізити. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу розптскою, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. Норми ст. 625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора. Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 Цивільного кодексу України). Тому, оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення 3% річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання. Отже, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як і інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року по справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. З розрахунку представника позивача у позовній заяві прострочення грошового зобов`язання за період 21.08.2021 по 28.04.2023р.- інфляційні збитки становлять 176 657,34 грн. та 3 % річних від суми заборгованості 25 315,07 грн. Представником відповідача не надано належних та достатніх доказів на спростування доводів позивача. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом-ч. 6 ст.81 ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які представник позивача посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволення шляхом стягнення з [PERSON] 3% річних у розмірі 25 315,07 грн. та інфляційні збитки у розмірі 176 657,34 грн.. V. Розподіл судових витрат між сторонами. У відповідності до вимог ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача 2 020, 00 грн. сплаченого судового збору відповідно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved