Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернулась до суду з вище вказаною позовною заявою, у якій просить: - скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421, місце розташування: [ADDRESS] , номер запису про право власності 33127388, дата державної реєстрації 06.09.2019 року, державний реєстратор: приватний нотаріус Демецька С. Л., Житомирський районний нотаріальний округ, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48575398 від 09.09.2019 року; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421, укладений 08.10.2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л., реєстраційний номер: 8358; - скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421, місце розташування: [ADDRESS] , номер запису про право власності 33586124, дата державної реєстрації: 08.10.2019 року, державний реєстратор: приватний нотаріус Демецька С. Л., Житомирський районний нотаріальний округ, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49073944 від 08.10.2019 року, припинивши право власності [PERSON] на цю земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 19.07.2007 року позивачем було укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки з [PERSON] , який на момент звернення останньої з позовом до суду є чинним та ніким не оспореним. Разом з тим, [PERSON] не зареєструвала своє право власності на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 26.08.2021 року позивач звернулась до ГУ Держгеокадастру в Житомирській області із заявою про внесення відомостей про земельну ділянку, однак отримала відмову у внесенні таких з підстав наявності запису у Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421. Позивач зазначає, що [PERSON] , відчуживши у 2007 році земельну ділянку з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421, зареєстрував право власності на таку за собою, а в подальшому вдруге відчужив спірну земельну ділянку на користь [PERSON] . Вважає такі дії [PERSON] та [PERSON] протиправними та такими, що грубо порушують право власності позивача на придбану земельну ділянку, що полягає у неможливості останньої зареєструвати у передбаченому законом порядку право власності на нерухоме майно, а відтак вільно ним володіти та розпоряджатися. ІІ. Процедура та позиції сторін. Провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження (а.с. 35а). Ухвалою суду від 28.09.2023 року провадження по справі № 278/420/22 в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку - закрито. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити. Позивач зазначила, що вона придбала спірну земельну ділянку і дійсно несвоєчасно почала займатися реєстрацією прав власності на неї, однак вважає дії відповідача шахрайськими. Представник позивача - адвокат Маковій О. Є. вважає, що [PERSON] не мав права повторно продавати земельну ділянку. Вказав, що [PERSON] приховав факт продажу земельної ділянки, за яку одержав грошові кошти, про що свідчить як розписка так і покази свідка. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача - адвокат Омельчук І. М. зазначив, що у розписці, наданій [PERSON] , не вказано за яку саме земельну ділянку він отримав кошти. Вважає, що позивач не вчинила всі дії, передбачені законодавством для належного набуття права власності на спірну земельну ділянку, оскільки право власності на майно виникає з моменту державної реєстрації. Зазначив, що [PERSON] є добросовісним набувачем. Приватним нотаріусом Демецькою С. Л. подано лист з проханням розгляд справи проводити без її участі; при розгляді спору покладається на розсуд суду (а.с. 123) Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що її сестра попросила зайнятися земельними справами [PERSON] , оскільки добре його знала; [PERSON] видав довіреність на її ім`я. Зазначила, що гроші за земельну ділянку вона дійсно отримала від [PERSON] (позивача у справі) та передала їх [PERSON] . Свідок [PERSON] показав, що у 2019 році до нього звернулись родичі [PERSON] з проханням надати консультацію з приводу придбання земельної ділянки [PERSON] , який, у свою чергу, ніяким чином не приховував інформацію про відчуження земельної ділянки на користь будь-якої особи. Зазначив, що надавались документи про зміну цільового призначення і [PERSON] витратив достатні кошти на спірну земельну ділянку. Повідомив, що не було ніякого зговору між [PERSON] та родичами [PERSON] щодо спірної земельної ділянки. Також у судовому засіданні було допитано у якості свідка приватного нотаріуса [PERSON] , яка показала, що нотаріуси посвідчують договори лише по досягненню взаємної згоди сторін. Зазначила, що позивач за законодавством повинна була зареєструвати за собою право власності, однак не зробила цього своєчасно. Пояснила, що для вчинення нотаріальних дій може бути подана архівна довідка, оскільки нотаріус у своїй діяльності керується відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших майнових реєстрів, а також Державним кадастровим реєстром. Повідомила, що станом на 2019 рік право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за [PERSON] . Фактичні обставини справи, які встановлені судом. 19.07.2007 року між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності (а.с. 151), та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л., зареєстрований в реєстрі на № 3738 (а.с. 7-9), відповідно до умов якого [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] прийняла у власність (купила) земельну ділянку з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421, площею 1000 кв м, розташовану за адресою: с. Глибочиця Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області. Підпунктом 1.2. пункту 1 передбачено, що земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 297048, що окремо підтверджується самим державним актом (а.с. 10). Згідно п.п. 4.1. п. 4 зазначеного договору право власності виникає у покупця з моменту державної реєстрації прав власності відповідно до вимог чинного законодавства України та одержання державного акта на право власності на земельну ділянку. 08.10.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л., зареєстрований в реєстрі за № 8358 (а.с. 70-71), відповідно до умов якого, [PERSON] передає у власність (продає), а [PERSON] приймає у власність (купує) земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421, розташовану за адресою: с. Глибочиця Житомирського району Житомирської області. Підпунктом 1.2. пункту 1 передбачено, що земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 297048 (архівна копія). Згідно п.п. 4.1. п. 4 зазначеного договору право власності виникає у покупця з моменту передачі, прийняття земельної ділянки та державної реєстрації права власності, відповідно до вимог чинного законодавства України. 26.08.2021 року позивач звернулась до ГУ Держгеокадастру в Житомирській області із заявою про внесення відомостей про земельну ділянку, однак рішенням № РВ-1801745512021 отримала відмову у внесенні відомостей (змін до них) з підстав наявності запису у Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421 (а.с. 11). Листом ГУ Держгеокадастру у Житомирській області від 17.08.2021 року за № 1032/423-21-0.2 [PERSON] повідомлено, що згідно відомостей Державного земельного кадастру 10.09.2019 року на земельну ділянку за кадастровим номером 1822082000:02:001:0421 у порядку інформаційної взаємодії реєстратором речових прав Житомирського районного нотаріального округу було внесено відомості щодо речового права (права власності) за гр. [PERSON] та 09.10.2019 року в порядку інформаційної взаємодії реєстратором речових прав Житомирського районного нотаріального округу було внесено відомості щодо речового права (права власності) за гр. [PERSON] (а.с. 12). Право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку підтверджується також інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.с. 13), інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших майнових реєстрів (а.с. 14-15), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 72). Також вбачається, що станом на 2019 року право власності на спірну земельну ділянку дійсно було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 77, 80-82, 97, 101). Рішенням Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області № 48 від 05.07.2021 року (а.с. 131) затверджено гр. [PERSON] проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки щодо зміни цільового призначення, розроблений [PERSON] [PERSON] була надана розписка [PERSON] про отримання грошових коштів у сумі 3000,00 доларів США за землю. Однак, суд критично ставиться до зазначеного доказу, оскільки така розписка не містить відомостей про дату отримання таких коштів, так і відомостей про те, за яку саме землю [PERSON] отримав грошові кошти. IV. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. у відповідності до ст. 125 ЗК право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Статтею 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. В редакції станом на 19.07.2007 року Цивільним кодексом України визначалося, що у випадку, коли договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч. 4 ст. 334 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2022 року у справі 334/3161/17 зазначила: 53. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України. 54. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 55. [PERSON] обрав способом захисту своїх прав визнання свідоцтва про право власності на спірну квартиру, видане приватним нотаріусом від 24 листопада 2016 року, зареєстроване в реєстрі за № 5980, недійсним. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. 56. Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, спірне майно, яке належить позивачеві на праві приватної власності, відчужене особою, яка на момент відчуження 24 листопада 2016 року не була та не могла бути його володільцем та власником, - [PERSON] , оскільки зазначене майно вже було відчужено позивачу за договором купівлі-продажу в листопаді 2011 року. 57. Водночас задоволення цієї вимоги, заявленої позивачем, не приведе до поновлення майнових прав позивача. Зазначене свідчить про те, що позивачем обрано неналежні способи захисту своїх порушених прав. Тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. 58. За змістом статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. 59. Отже, якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, і при цьому продавець не мав права його відчужувати, то покупець не набуває права власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Зокрема, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у випадках, встановлених статтею 388 ЦК України. 60. У випадках, коли річ, що була предметом продажу, перебуваючи в чужому володінні, змінилася, була перероблена чи знищена, тобто не існує в натурі на момент подання позову, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 ЦК України. 61. Такі ж способи захисту застосовуються й у випадку продажу речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. 62. Відповідно до положень частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. 63. Згідно із частиною другою статті 184 ЦК України річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. 64. Велика Палата Верховного Суду знов нагадує, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших. 65. Якщо ж позивач вважає, що покупець ([PERSON]) не набула права власності на отримане нею спірне майно, зокрема, тому, що покупець не є добросовісним набувачем, то він вправі скористатися передбаченими законодавством зобов`язально-правовими способами захисту права власності. Для застосування таких способів захисту немає потреби в оскарженні свідоцтва про право власності на спірну квартиру або підписаного попередньо договору купівлі-продажу цієї квартири. 66. В іншому випадку позивач може вдатися до такого способу захисту, як відшкодування завданої йому майнової шкоди; зокрема, заподіяної продажем майна за ціною, нижчою від ринкової, та моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК України). Відповідачами за цим позовом можуть бути особи, з вини яких така шкода була заподіяна. 67. Якщо ж покупець ще не отримав продане майно позивача, то позивач може запобігти виконанню договору купівлі-продажу, укладеного одним з відповідачем з перевищенням повноважень, шляхом застосування способу захисту, передбаченого частиною другою статті 386 ЦК України, звернувшись до суду з вимогою про заборону відповідачам вчиняти дії щодо передання майна продавцем покупцю, мотивуючи свою вимогу відсутністю в продавця права на продаж майна. 68. Отже, ураховуючи викладене, позовна вимога [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру не може бути задоволена з мотивів, викладених у цій постанові. 69. За таких обставин рішення судів першої й апеляційної інстанцій прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, щодо належного способу захисту прав та інтересів позивача. V. Висновок суду. Аналізуючи фактичні обставини справи, діюче законодавство на момент укладення договору купівлі- продажу земельної ділянки - 19 липня 2007 року, суд приходить до висновку, що позивач не набула права власності на спірну земельну ділянку, оскільки не одержала документа, що посвідчує її право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та не здійснила його державної реєстрації. Вказана обставина, відповідно до положень ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу, а також відповідно до умов договору купівлі-продажу свідчить, що позивачка не стала власником земельної ділянки. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність у відмови у задоволенні позову, з наведених вище мотивів та підстав. VI. Розподіл судових витрат по справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed