Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідачів про стягнення в солідарному порядку заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 28026,90 гривень за період з 01.08.2019 року по 01.04.2023 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на балансі ЛКП «Господар» перебуває будинок [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири № 7 цього будинку, а згідно даних державного реєстру речових прав власником квартири № 7 та № 7-А цього будинку є [PERSON] . За наявною у позивача інформацією, на цю квартиру майнові права також має відповідач [PERSON] . Всі вони користуються житлово-комунальними послугами, які надаються позивачем. Послуги надаються вчасно та належної якості, однак відповідачі не оплачують їх. За період з 01.08.2019 року по 01.04.2023 року заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території становить 28026,90 гривень. Дану суму просить стягнути у примусовому порядку солідарно зі всіх відповідачів. Відповідач [PERSON] не погодилась та подала відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Вказує, що фактично не проживає у квартирі та не користується житлово-комунальними послугами. Крім того, квартира [ADDRESS] , загальною площею 120,4 кв.м. утворилась шляхом об`єднання квартири № 7 та № 7А цього будинку і в подальшому вона була визнана спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Однак, рішеннями судів, які набрали законної сили, скасовано розпорядження та наказ про об`єднання квартир, скасовано її право власності на квартиру № 7А , визнано недійним договір купівлі-продажу цієї квартири, повернуто квартиру № 7А в правовий стан, який існував до об`єднання і визнано право власності на цю квартиру за відповідачем [PERSON] . Відтак, з моменту скасування права власності, тобто з 04.11.2015 року вона не є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 120,4 кв.м. та не зобов`язана нести витрати по її утриманню. Просить у задоволенні позову відмовити та окремо зазначає про пред`явлення позову поза межами строку позовної давності, про що також просить застосувати відповідні наслідки у виді відмови в позові. У відповіді на такий відзив позивач вказав, що факт відсутності позивача у квартирі не підтверджений належним доказами. Крім того, позивачу не відомо та не може бути відомо про всі судові рішення, які стосуються спірної квартири, тоді як у відповідних відомостях з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно саме відповідач [PERSON] зазначається власником квартир № 7 та № 7А . Строк позовної давності вважає не пропущеним, оскільки такий був продовжений на період дії в Україні карантину, який тривав з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Водночас, 08.09.2023 року відзив на позовну заяву подав також відповідач [PERSON] . У зв`язку з відсутністю доказів про направлення даного відзиву іншим учасникам справи, що позбавило їх права висловити свої аргументи та зауваження, ухвалою суду від 12.09.2023 року, такий відзив повернуто відповідачу без розгляду. Позовна заява поступила до суду 26.04.2023 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 09.05.2023 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.45-46), в тому числі про обов`язок подати усі наявній у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином суд виконав вимоги статті 221 ЦПК України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. З огляду на характер спірних правовідносин, справа є малозначною, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, сторонам було роз`яснено право ініціювати розгляд справи з викликом сторін. Сторони таким правом не скористались. Суд також не знайшов підстав ініціювати розгляд справи з викликом сторін, внаслідок чого розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. Оскільки справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд в силу вимог частини третьої статті 279 ЦПК України не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідними ухвалами від 05.06.2023 року та від 08.08.2023 року, суд продовжив відповідачам [PERSON] та [PERSON] строк для подання ними відзивів. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої-четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 22.11.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19.10.2010 року. За період шлюбу відповідач [PERSON] набула у власність квартири [ADDRESS] . Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 537 від 10.07.2007 року (а.с.115), затверджено висновок міжвідомчої комісії про технічну можливість об`єднання квартир [ADDRESS] та надано відповідачу [PERSON] дозвіл на їх об`єднання. Після цього, на підставі наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради № 1709-Ж-Л від 06.12.2007 року (а.с.109), відповідачу [PERSON] видано відповідне свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 120,4 кв.м. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 21.03.2014 року (а.с.95), за відповідачем [PERSON] та [PERSON] визнано право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 120,4 кв.м. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 21.04.2023 року (а.с.8), відповідачі [PERSON] та [PERSON] є зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , загальною площею 120,4 кв.м. Вони також зазначаються співвласниками цієї квартири. Проте, відповідно до відомостей, які містяться в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав від 20.04.2023 року (а.с.9-10), власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 120,4 кв.м., є лише відповідач [PERSON] . Згідно іншої інформаційної довідки (а.с.11-12), відносно квартири [ADDRESS] відсутні відомості в Державному реєстрі речових прав та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, проте наявні відомості в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, згідно яких власником цієї квартири є відповідач [PERSON] . Житлово-комунальні послуги мешканцям вказаного будинку надаються позивачем. Відповідно до розрахунку заборгованості (а.с.12) за період з 01.08.2019 року по 01.04.2023 року заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території становить 28026,90 гривень. При цьому, як вбачається з розрахунку вартості тарифу з надання послуг управління багатоквартирного будинку (а.с.13-14), витрати з прибирання сходових кліток, витрати з прибирання прибудинкової території, витрати на обслуговування димовентиляційних каналів і витрати з дератизації за період з 01.08.2019 року по 01.04.2023 року розраховані виходячи з того, що загальна площа квартири [ADDRESS] становить 120,4 кв.м. З метою стягнення зазначеної заборгованості з відповідачів позивач звернувся до суду з цим позовом. Також відомо, що процес переходу права власності на квартиру [ADDRESS] та процес її об`єднання з квартирою № 7 цього будинку був предметом судового розгляду у справі № 463/1032/14-ц. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.03.2015 року (а.с.72-79), визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 04.11.2015 року (а.с.80-90), частково скасоване рішення Личаківського районного суду м.Львова від 12.03.2015 року в частині відхилених позовних вимог та в цій частині ухвалено нове рішення, яким скасовано реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», № витягу 12168648, реєстраційний номер 16389706 від 16.10.2006 року); визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М.В. 18.10.2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 250, недійсним; скасовано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. 25.01.2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 563, недійсним; скасовано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яке вона набула згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. 25.01.2007 року; скасовано розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 10.07.2007 року № 537 «Про надання дозволу на об`єднання квартири [ADDRESS] »; скасовано Наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 06.12.2007 року № 1709Ж-Л «Про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] »; скасовано свідоцтво про право власності № ЛЖ2147 від 06.12.2007 року, видане Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий 13.12.2007 року № витягу 17031146, реєстраційний номер 11761671); повернуто квартиру [ADDRESS] в правовий стан, в якому вказана квартира знаходилися до 16.10.2006 року, відповідно до Свідоцтва про право власності № 23906 , виданого відділом приватизації Львівської міської адміністрації 22.07.1994 року на ім`я [PERSON] . Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. За змістом пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок індивідуального споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Зрештою так само як і виконавець індивідуальний споживач в силу вимог пункту 1 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Таким чином згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. У частині третій статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» міститься правило, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. За змістом частини третьої статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. Проте, встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідачі фактично не можуть бути користувачами житлово-комунальних послуг в тому об`ємі, плата за який нарахована позивачем до стягнення і тим більше, вони не можуть нести солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Так, як уже зазначалось вище, частину витрат за надані послуги позивач розрахував з огляду на загальну площу квартири [ADDRESS] , яка становить 120,4 кв.м. Однак, з 04.11.2015 року, тобто з дати набрання законної сили рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12.03.2015 року (а.с.72-79) та рішення Апеляційного суду Львівської області від 04.11.2015 року, не лише були скасовані усі правовстановлюючі документи та право власності відповідача [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 120,4 кв.м., але й був відновлений правовий стан квартири № 7А в цьому будинку і право власності на таку квартиру визнано за [PERSON] . Таким чином з 04.11.2015 року змінився не лише правовий статус квартир [ADDRESS] , але й змінились їх власники та їхній правовий статус і саме в залежності від цього позивач мав би проводити нарахування плати за житлово-комунальні послуги, проводячи розмежування між власниками квартири № 7 та квартири № 7А , процедура об`єднання яких в судовому порядку була визнана незаконною та скасована та враховуючи одночасно відповідні площі цих квартир як окремих об`єктів житлової нерухомості, а також пільги, соціальні нормативи та інші чинники, які беруться до уваги при встановленні плати за житлово-комунальні послуги. Іншими словами, відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не можуть вважатись фактичними користувачами комунальних послуг, які надаються мешканцям квартири № 7 , загальною площею 120,4 кв.м., оскільки такої квартири з моменту набрання згаданим вище рішенням суду законної сили не існує. Відповідно, не будучи користувачами цих комунальних послуг в обрахованому позивачем об`ємі вони не можуть нести зобов`язання з їх оплати. В такому випадку не мають правового значення аргументи сторони позивача про наявність у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про належність відповідачу [PERSON] квартири [ADDRESS] , площею 120,4 кв.м., оскільки наявність цих відомостей, очевидно, пов`язано з невнесенням відповідних змін до державного реєстру речових прав згідно рішення Личаківського районного суду м.Львова від 12.03.2015 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 04.11.2015 року. Крім того, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 463/3887/19 (постанова від 28.06.2023 року), суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Тому наявність відповідних відомостей у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не змінює правового статусу квартири № 7 та № 7А як окремих об`єктів житлової нерухомості, які мають різних власників і які не можуть нести солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на характер спірних правовідносин, саме позивач є уповноваженою особою для нарахування плати за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, враховуючи при цьому визначені законом чи договором механізми та методи такого нарахування, пільги, соціальні нормативи та інші передбачені законом чи договором чинники. Таким чином, у позові слід відмовити в повному обсязі, оскільки зміст позовних вимог зводиться до солідарного стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, а суд не вправі перебирати на себе повноваження позивача та визначати межі відповідальності кожного з відповідачів. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц, від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05.12.2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07.08.2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)). Оскільки суд у задоволенні позову відмовляє через його необґрунтованість, заява відповідача [PERSON] про застосування наслідків спливу строку позовної давності не підлягає задоволенню. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed