Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням (квартирою) шляхом вселення та просять задовольнити їх позов, вселивши у квартиру [ADDRESS] , та зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням (квартирою). В обґрунтування позовних вимог зазначають про те, що розпорядженням (наказом) державної адміністрації Московського району м. Києва від 23.09.1998р. №19812 [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житло,згідно якого їй та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях належить квартира [ADDRESS] . Позивачі фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , проте фактичне проживання позивачів за іншою адресою жодним чином не позбавляє їх права користування та розпорядження на частку у квартирі, що знаходиться по [ADDRESS] . Втім при спробі потрапити у квартиру відповідачами створюються перешкоди у вигляді зміни замків на вхідних дверях, із ненаданням комплектів ключів від нових замків та відмова у відкритті вхідних дверей. 13.03.2021р. під час спроби потрапити у квартиру, виявивши зміни на вхідних дверях та почувши від [PERSON] відмову у відкритті вхідних дверей, позивачі викликали поліцію, представники якої відібрали в [PERSON] письмові пояснення. У подальшому 20.09.2021р. позивачі знову намагалися потрапити у квартиру, проте відповідач [PERSON] відмовилась відчинити їм двері, що також зафіксовано у письмових поясненнях, наданих дізнавачу відділу дізнання Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві. У квартирі на вул. Лятошинського знаходяться речі позивачів, правовстановлюючі документи, видані позивачам на квартиру, що також ускладнює реалізацію позивачами права на розпорядження майном. Позивачі не полишали спроб вирішити цей спір із відповідачами мирним шляхом, однак листи-повідомлення відповідачами проігноровані. З посиланням на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцію України, ст.ст. 321, 386, 391 Цивільного кодексу України позивачі просять захистити їх право, яке вважають порушеним відповідачами. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11.01.2022р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 01.05.2023р. закрито підготовче провадження у справі, призначено її до розгляду по суті. Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідачів не надходило, суд не повідомлений про причини їх неявки. Відзиву на позовну заяву до суду не подали. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 23.09.1998р. №19812, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. Разом з тим, як зазначають позивачі, потрапити у вказану квартиру вони не можуть, оскільки відповідачі створюють перешкоди у вигляді зміни замків на вхідних дверях, відмови у відкритті вхідних дверей. Згідно інформації Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві від 02.04.2021р. №ЄО-11302, що надана [PERSON] , повідомлено, що її заяву по факту можливих неправомірних дій племінниці [PERSON] , яка не впускала до квартири [ADDRESS] та змінила замки у вхідних дверях, які мали місце 13.03.2021р. о 18.10 год., розглянуто. Зазначено, що в даному випадку мають місце суто цивільно-правові відносини, вирішення яких не відноситься до компетенції поліції, з [PERSON] було проведено профілактичну бесіду. 20.09.2021р. позивачі знову намагалися потрапити у квартиру, однак знову не потрапили, про що надали пояснення дізнавачу відділу дізнання Голосіївського УП ГУНП у м. Києві. Також, як вбачається, позивачі намагалися врегулювати даний спір, направивши відповідачам 29.10.2021р. та 09.11.2021р. листи-вимоги, за якими просили надати позивачам комплект ключів від нових замків, встановлених на вхідних дверях, та повідомити про дату, час та місце їх надання. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів (ст. 328 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно положень частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Як роз`яснено у п. 33 та п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст. 76-81 Цивільного процесуального кодексу України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Отже, як встановлено, позивачі є власниками квартири по [ADDRESS] , однак квартирою користуватися не можуть, оскільки відповідачі чинять перешкоди позивачам у користуванні. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК). Виходячи з положень ст. 15, 16, 386, 391 Цивільного кодексу України гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. У відповідності до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач визначив спосіб для відновлення порушених прав шляхом усунення перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням (квартирою). Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в розрізі даного спору позивачами доведено позовні вимоги щодо відповідачів. Судовий збір розподіляється у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved