Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання недійсними укладеного між ними шлюбного договору від 27 листопада 2014 року, який обгрунтовува тим, що при укладенні оспорюваного ним договору, він не усвідомлював вимог Закону щодо права спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте ними в шлюбі. Посилаючись на наведене, а також на те, що положення шлюбного договору порушують його права, просив визнати його недійсним. Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області ухвалою від 17.11.2021 відкрила провадження у справі за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні сторона позивача підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Представник Позивача зазначив, що умови п.4 шлюбного договору в частині того, що майно, набуте за час шлюбу є особистою приватною власністю кожного з подружжя, порушують його права, зокрема на право спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте ними в шлюбі. Обгрунтовуючи свої доводи, Представник Позивача наполягав на тому, що Позивач укладаючи 27.11.2014 року Договір, не усвідомлював вказаних вимог Закону, а тому підписав його зі свого боку. Оскільки на даний час Позивач розуміє, що шлюбний договір даний Договір порушує його права, зокрема право на частку майна, яке належить Відповідачу, а тому просить суд такий шлюбний договір скасувати та визнати недійсним. Відповідач та Позивач в судове засідання не з`явилися. Про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача учасників з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вони є достатніми для прийняття рішення у справі. Так, шлюбний договір від 27.11.2014 року посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузіною К.В. із дотримання всіх законодавчо передбачених вимог щодо його укладення та підписання. Зі змісту шлюбного договору встанолено, що Сторонам роз`ясненні права та наслідки щодо укладення шлюбного договору. Від підписантів заперечень ніяких не надходило, про що свідчить те що договір підписаний та нотаріально посвідчений. \~ \~ \~ \~Пунктом 4 шлюбного договору передбачено, що майно, набуте за час шлюбу (рухоме або нерухоме (частки в праві власності на це майно), враховуючи але не виключно земельні ділянки, трансопртні засоби, цінні папери майнові права, в т.ч. корпоративні права та права грошової вимоги), є особистою приватною власністю кожного із них. Так, п. 1 шлюбного договору Сторони домовились встановити режим щодо майна, яке буде набуте ними за час шлюбу, відмінний від передбаченого статтею 60 Сімейного кодексу України а саме роздільний режим власності Сторін що і є предметом цього Договору. У п. 2 цього Договору чітко передбачено, що Сторони домовились про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 Сімейного кодексу України. Пунктом 18 Договору підтверджується роз`яснення нотаріусом Сторонам змісту Договору, правові наслідки, обраного ними правового режиму майна, відповідальність, права та обов`язки, а також зміст ст.ст. 9, 92-103 Сімейного кодексу України. \~ \~ \~ \~У п. 22 Договору зазначено ряд умов, які Сторони (як Позивач так і Відповідач) підтвердили та скріпили своїми підписами, а саме те, що: -укладення цього Договору не ставить одну із Сторін у надзвичано невигідне матеріальне становище; -укладення цього Договору відповідає інтересам Сторін, не порушує прав та інтересів третіх осіб, волевиявлення Сторін є вліьним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; -цей Договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому; -цей Договір укладається на вигідних для Сторін умовах і не є результататом впливу тяжких для них обставин, помилки, обману чи насильства; -укладення Договору відповідає дійсним намірам Сторін, Сторони однаково розуміють значення, умови Договору та його правові наслідки, будь-які заперечення щодо будь-якої з умов Договору у Сторін та кожної з них відсутні, про що свідчать підписи Сторін на Договорі; -вони попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину). Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Частинами 1, 9 ст. 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. У частині першій ст. 64 СК України передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин до шлюбного договору застосовуються загальні норми ст.ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам, право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Принцип свободи договору відповідно до статтей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд регулювати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматись від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлених законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона виплаває зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. За ст. 103 СК України, при вирішенні питання про визнання шлюбного договору недійсним необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу України. За змістом ст.ст. 9, 103 СК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недотримання в момент вчинення стороною(сторонами) таких вимог: зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище; по-друге, за шлюбним договором не може передаватися у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Згідно положень шлюбного договору встановлено, що цей договір в момент укладення відповідав дійсним намірам Сторін і не носив характеру удаваного чи фіктивного правочину, укладався ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь якого застосування фізичного чи психологічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом тяжких обставин. Договір укладався ними без застосування обману, вони однаково розуміли значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажали настання саме таких правових наслідків, що створюються даним договором, а також засвідчили, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи у договорі. Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). Так, судом в ході розгляду справи встановлено та підтверджено, що оскаржуваний шлюбний договір між Відповідачем та Позивачем укладений саме з наміром врегулювати майнові відносини між ними, як подружжям, визначити їх майнові права і обов`язки та встановити роздільний режим власності сторін. Між тим, судовм встановлено та підтверджено, що умови шлюбного договору містять взаємні права та обов`язки сторін, при його укладені сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, в тому числі з вимогами цивільного законодавства, щодо недійсності угод, а також ст.ст. 16 та 23 ЦК України та 9, 92-103 СК України, розуміли значення та умови цього договору, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те що він не носить характеру уявного чи удаваного. Таким чином, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, позивачем в ході розгляду справи не доведено що умови шлюбного договору містять положення які суперечать ст. 9, 93 та 103 СК України або не відповідають положенням ст.ст. 203, 215 ЦК України, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed