Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що з 04.11.2014 [PERSON] перебувала із відповідачем у шлюбі, який рішенням суду від 28.12.2015 було розірвано. За час спільного проживання, а саме [INFO] народився син [PERSON] , батьком якого є відповідач [PERSON] . Після припинення спільного проживання, відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надавав, у зв`язку з чим, [PERSON] звернулася до суду і 23.01.2018 Тростянецький районний суд Вінницької області видав судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь позивачки на утримання дитини аліменти у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Однак, незважаючи на рішення суду відповідач ухиляється від сплати аліментів, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів. Жодного разу з часу окремого проживання [PERSON] не поцікавився за які кошти виховується та утримується дитина, за які кошти він готується до школи, харчується. Батько дитини жодних з покладених на нього законом обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Всі питання щодо виховання сина, вирішуються [PERSON] самостійно. Дитина з нею проживає у комфортних умовах, забезпечена усім необхідним. Відповідач у свою чергу, не проявляє заінтересованості у його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, підготовкою до самостійного життя. Взагалі, спосіб життя та існування [PERSON] є таким, що дитина з цього часу жодного разу не бачила батька. Відповідач постійно свідомо уникає спілкування. На підставі вищевикладеного, [PERSON] просила постановити рішення, яким позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 23.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання. 12.09.2023 залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки і піклування Служби у справах дітей Тростянецької селищної ради. Сторони в підготовче засідання не з`явилися. Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала та просила задовольнити. Відповідач подав заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав та просив позбавити його батьківських прав. Представник третьої особи подав заяву про проведення підготовчого засідання без участі Органу опіки і піклування Служби у справах дітей Тростянецької селищної ради. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачами, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом достовірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04.11.2014 сторони зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Ілляшівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області, який рішенням Тростянецького районного суду від 28.12.2015 було розірвано (а.с.19). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (повторно) серії [NUMBER] (а.с.6). 28.07.2015 Тростянецьким районним судом Вінницької області у справі №147/735-15-ц було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] , [INFO] , уродженця с.Ілляшівка, Тростянецького району Вінницької області, жителя [ADDRESS] , на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 600грн.(шістсот гривень 00 коп.), щомісячно, які підлягають індексації, починаючи з 23.06.2015 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.17). Також, 23.01.2018 Тростянецьким районним судом Вінницької області у справі №147/22/18 було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] ,, [INFO] , жительки [ADDRESS] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 (п`ятдесят) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.01.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Після набрання чинності судовим наказом відкликати виконавчий лист №147/735/15-ц за рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 28.07.2015 (а.с.15). Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, виданого головним державним виконавцем Тростянецького відділу ДВС, станом на грудень 2022 року за [PERSON] рахується заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 46123,77 грн. (а,с.16). На даний час [PERSON] навчається у 4 класі Капустянського ліцею Тростянецької селищної ради, до підтверджується довідкою директора ліцею від 14.06.2023 №01/30-100 (а.с.20). З акту обстеження житлових, матеріально побутових умов [PERSON] від 08.06.2023 встановлено, що остання проживає в приватному будинку разом з батьками та дітьми: [PERSON] , [INFO] та неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , який знаходиться на утриманні матері, так як батько [PERSON] не бере участі у вихованні сина. Умови проживання сім`ї задовільні: в будинку прибрано, охайно. Діти чисто одягнуті, нагодовані, забезпеченні шкільним приладдям та необхідними речами (а.с.18). Окрім того, виконавчий комітет Тростянецької селищної ради, як орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO], що підтверджується висновком, затвердженим рішенням виконавчого комітету від 02.08.2023 №197 (а.с.7-11). Так, у висновку зазначено, що до органу опіки та піклування Тростянецької селищної ради звернувся із заявою [PERSON] , 1970 р.н. Відповідно до заяви, останній ознайомлений із тим, що подана до суду позовна заява щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] . У заяві також зазначив, що повністю погоджується із позбавленням його батьківських прав. У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. У ст.18 Конвенції про права дитини зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26 квітня 2001 року, визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (ст. 11вищезазначеного Закону). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 164 ЦК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, серед іншого, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 роз`яснено судам, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначенні фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому, у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04), Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Разом з тим у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Враховуючи вищезазначені норми Закону, обов`язок нести відповідальність за дитину, її фізичний і моральний розвиток, її соціальне буття, здійснення прав щодо її захисту покладено на батьків. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] зазначила, що [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до сина, не цікавиться його життям, здоров`ям, успіхами, матеріально не забезпечує і взагалі не спілкується з сином. У свою чергу, [PERSON] визнав позовні вимоги, а отже підтвердив, що дійсно вихованням дитини не цікавиться, свідомо ухиляється від здійснення батьківських обов`язків, а тому наведені обставини і факти у сукупності підтверджується, що відповідач не бажає брати участь вихованні та розвитку власного сина. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження N 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону №1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Отже, при розгляді конкретної справи суд, насамперед, виходить з інтересів самої дитини та враховує при цьому, відповідальність матері (батька), які має відповідально ставиться до створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Досліджені в судовому засіданні матеріали справи свідчать про небажання відповідача займатися вихованням сина, а саме відсутність будь-яких дій, які б свідчили про його намір змінити обставини свого життя та вчинити дії, спрямовані на виховання сина. Таким чином, всебічно з`ясувавши обставини, на які посилається позивач, підтверджених доказами та перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що за наявності свідомого ухилення [PERSON] від своїх батьківських обов`язків, враховуючи права та інтереси дитини, є підстави для позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , а тому позов підлягає до задоволення. Суд, передусім, виходить з того, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів самої дитини, тому задовольняючи позов суд вважає, що від такого вирішення справи у житті дитини настануть позитивні наслідки. І таке втручання для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції суд визнає виправданим у даній справі і здатним забезпечити належний захист інтересів дитини для її подальшого гармонійного розвитку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що [PERSON] не заявляла вимоги про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, дане питання судом не вирішується.

Outcome: approved