Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

[PERSON] , у серпні 2022 року звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позову зазначила, що позивач зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] . Зазначена квартира не приватизована, право на вселення до неї виникло на підставі ордера № 636 від 26.07.1982 року, виданого виконавчим комітетом Кіровської районної ради міста Кіровограда на ім`я чоловіка позивача, [PERSON] . У червні 2021 року [PERSON] помер. В зазначеній квартирі залишились зареєстрованими двоє осіб, позивач та її син [PERSON] . Проте, з 2015 року відповідач у вказаній квартирі не проживає, місце його проживання позивачу не відоме. Зазначила, що відповідач жодним чином не приймає участі у витратах пов`язаних з утриманням квартири. За таких обставин, позивач вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 08 вересня 2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позову (а.с.19). На виконання вимог ухвали судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 08 вересня 2022 року позивачем подано позовну заяву (вх. № 28975 від 17.10.2022 року), якою усунуто недоліки вказані в ухвалі судді від 08.09.2022 року (а.с.21-30). У зв`язку з чим, ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 01 листопада 2022 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання (а.с.31). Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові. В судове засідання призначене на 27 вересня 2023 року позивач не з`явилась, подала до суду заяву (вх. № 6743 від 28.02.2023 року) про розгляд справи за її відсутності, та підтримання позовних вимог. Проти винесення заочного рішення суду не заперечує (а.с.36). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.33, 46, 48), причини неявки суду не відомі, заяв, клопотань та відзиву на позов до суду не подавав. Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідачу направлялась повістка про виклик до суду на адресу, зазначену в позовній заяві яка є його адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку (довідки № 010478/1, а.с. 17 на звороті), а також відповідача повідомлено в порядку частини одинадцятої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням частини четвертої статті 223 та статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. На підставі рішення Кіровської районної ради народних депутатів міста Кіровограда № 492 від 21.07.1982 року, [PERSON] видано ордер № 636 на право зайняття жилого приміщення по [ADDRESS] . Склад сім`ї наймача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.6). Згідно копії свідотцва про смерть серії [NUMBER] выд 01 липня 2021 року видане Кропивницьким міським відділом державної реєстрації смерті Південно-Східного міжрегіонального управління Міністрерства юстиції (м. Дніпро), [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 2222 (а.с.11). Відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудекс ВПС» основним квартиронаймачем за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] (а.с.12). Згідно довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (багатоквартирного будинку) та займані ним приміщення, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Згідно акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 04 серпня 2022 року, складеного сусідами [PERSON] , та засвідченого начальником Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудекс ВПС» вбачається, що [PERSON] , [INFO] , не проживає з травня 2015 року за місцем своєї реєстрації, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). Свідки, [PERSON] та [PERSON] повністю і беззаперечно засвідчили в судовому засіданні обставини щодо непроживання відповідача в спірній квартирі понад шість місяців. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. При вирішенні питання про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексуУкраїни ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 Житлового кодексуУкраїни передбачає загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно з цією нормою при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Відповідно до статті 72 Житлового кодексуУкраїни визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Результат аналізу статтей 71, 72 Житлового кодексу України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування спірним жилим приміщенням, добровільно залишивши спірне жиле приміщення і на час розгляду справи не проживає в ньому понад шість місяців, що відповідно до положень статтей 71, 72 Житлового кодексу України, дає суду підстави визнати [PERSON] такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] . При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеній квартирі, тобто квартира не є його житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Так, у п. 40 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (заява № 8863/06), яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 року наголошується, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004 року). Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено повністю, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 992,40 грн..

Outcome: approved