Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] [PERSON] (громадянин України) уклав шлюб з [PERSON] (громадянка України), який вони зареєстрували в Відділі реєстрації актів цивільного стану Пьєве Дель-Граппа (Тревізо), держава Італія, що підтверджується Витягом зі свідоцтва про шлюб № 7 частина І серія = 2021 рік. Від даного шлюбу подружжя спільних дітей немає. Спочатку сімейне життя у подружжя складалось добре, однак, з часом у їх відносинах стало відсутнє порозуміння, що в кінцевому результаті призвело до припинення шлюбних відносин. Кожен із подружжя має протилежні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Через суперечки їх спільне життя стало неможливим. Продовжувати такі шлюбні відносини позивач не бажає. Фактично шлюбні відносини між подружжям припинені з липня 2022 року, з того часу подружжя разом не проживає, спільного господарства не ведуть. За наведених обставин шлюб носить лише формальний характер, на думку позивача примирення з відповідачкою неможливе. Сім`я фактично розпалась, у зв`язку з чим виникла необхідність в юридичному оформленні їх розлучення. Ухвалою судді від 14 вересня 2023 року відкрито провадження у справі № 607/17205/23. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явився, його представник, адвокатка Демченко О. М. надіслала суду клопотання, у якому просила справу розглядати за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги визнала, щодо розірвання шлюбу не заперечила, строк на примирення просила не надавати. Частини 1, 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначають, що відповідач може визнати позов на будьякій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення відповідачки, дослідивши та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи. Як вбачається з витягу зі свідоцтва про шлюб № 7 частина І серія = 2021 рік, сторони 04 вересня 2021 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Пьєве Дель-Граппа (Тревізо), держава Італія. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право України» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Згідно ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право України» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Процедура легалізації в Україні свідоцтва про укладення шлюбу або розірвання шлюбу, або рішення суду про розірвання шлюбу, скоєних за кордоном, відбувається на підставі Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом МЗС України № 113 від 04 червня 2002 року). Відповідно до наказу Мін`юсту № 52/5 від 18 жовтня 2000 року «Про затвердження Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні», документи, видані компетентними органами іноземних держав, що свідчать акти цивільного стану, вчинені за межами України за законами іноземних держав, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана ВР України. Відповідно до міжнародного договору ст. 1 Гаазької Конвенції від 5 жовтня 1961 року передбачено, що її умови поширюються на офіційні документи, які були видані на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Такими документами визнаються: 1) документи, що походять від прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; 2) адміністративні документи; 3) нотаріальні акти та інші. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампа, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був виданий (ст. 3 Конвенції). При цьому апостиль повинен відповідати вимогам Доповнення до Конвенції Відповідно до ст. ст. 2, 3 Гаазької Конвенції (набрання чинності в Україні 22 жовтня 2003 року) кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Згідно з положенням вказаної Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будьякій іншій державі учасниці цієї Конвенції. Так, суду надано апостиль, виданий посадовою особою відділу легалізації територіального органу державної влади префектури Тревізо, його переклад з італійської на українську мову виконано перекладачем Чебан Я. Л., який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хвиля О. В. 06 вересня 2023 року та зареєстровано в реєстрі № 1644. Відтак, вищевказаний витяг зі свідоцтва про шлюб є дійсним в Україні. Отож, судом встановлено, що між подружжям погіршилися відносини, вони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків. Сумісне життя подружжя є неможливим, шлюб існує лише формально, і тому його доцільно розірвати, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення. За змістом ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до вимог ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Враховуючи викладенні обставини в їх сукупності, зважаючи на те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідачка не заперечила, з огляду на засади добровільності шлюбу, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. У разі укладення визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч. 1 ст. 142 ЦПК України). Так, як відповідачка визнала позов у судовому засіданні, слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору 536,80 грн.

Outcome: approved