Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача, як спадкоємця позичальника, заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15.02.2011 року [PERSON] , спадкоємцем якої є відповідач, було підписано заяву б/н, з метою отримання у позивача банківських послуг, на підставі якої [PERSON] був отриманий кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Банк своє зобов`язання по видачі кредиту виконав, але [PERSON] та її спадковємецем кредит не погашається, що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом, в якому він просив стягнути з відповідача суму заборгованість у розмірі 14102,96 грн. та судовий збір у розмірі 1921,00 грн. Ухвалою суду від 17.01.2020 у справі відкрито провадження. 28.10.2020 ухвалю суду витребувано у Шостої київської державної нотаріальної контори копію спадкової справи № 43/2008, яка заведена 23 січня 2018 року до майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . 09.02.2023 до суду надійшла копія спадкової справи № 43/2018 до майна [PERSON] , померлої [INFO] . Представник позивача в прохальній частині позову просив позов задовольнити та розглянути справу без його участі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач про місце і час судового розгляду повідомлявся належним чином, заяв, клопотань до суду не подано. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Так, судовими розглядом встановлено, що [PERSON] звернулася до «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав(-ла) заяву № б/н від 15.02.2011 року, згідно якої отримав(-ла) кредит у розмірі 8000,00 гри. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі - надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. [INFO] позичальник, [PERSON] помер(ла), що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11.05.2017 року. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 608, 1218, 1219 ЦК, у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, то прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленою статтею 1270 цього Кодексу (6 місяців від дня викриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Так, банк звертаючись з позовом до [PERSON] , мотивував тим, що спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON] . Позивач зазначив, що вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначена: [ADDRESS] , проте до вказаних доводів суд відноситься критично, виходячи з наступного. Так, дійсно в матеріалах справи наявна копія паспорту [PERSON] , на який відкопійовано «Копия верна 07.12.12» та підпис, також в матеріалах справи наявна копія паспорту [PERSON] , з якої вбачається, що вона завірена 12.01.2018, тобто вказане жодним чином не може підтвердити факт постійного місця проживання [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не зареєстрований. Також, зі спадкової справи № 43/2018, заведеної 23.01.2018 року, до майна [PERSON] , померлої [INFO] , вбачається, що станом на 06.09.2018 року спадкоємці [PERSON] до нотаріальної контори не зверталися. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, то прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленою статтею 1270 цього Кодексу (6 місяців від дня викриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Враховуючи встановлені обставини справи та відповідні тому норми, слід прийти до висновку, що позивачем не доведено та під час судового розгляду не встановлено, що відповідач являється спадкоємцем позичальника, та як наслідок, належним відповідачем. Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі собою не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори й інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права й інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, не визнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові, а відтак суд приходить до висновку, про не доведення позивачем, що [PERSON] є належним відповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: dismissed