Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області 20.03.2023 звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трирічного віку. Ухвалою суду від 05.05.2023 відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заочним рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20.06.2023 у справі № 695/942/23 позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову 20.03.2023 і до досягнення дитиною повноліття, та аліменти на утримання [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн 00 коп, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду 20.03.2023 і до досягнення дитиною [PERSON] ,\~ [INFO] , трирічного віку, тобто до [INFO] , або до виникнення обставин, передбачених\~ст. 85 СК України. У подальшому 10.07.2023 до Золотоніського міськрайонного суду надійшла заява [PERSON] про перегляд заочного рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20.06.2023 у справі № 695/942/23. В обґрунтування заяви зазначено, що відповідач не був належним чином повідомлений про судовий розгляд даної справи, судові повістки він не отримував. Відтак відповідач був фактично позбавлений можливості надати суду докази, які спростовують позицію позивача. Про ухвалення судом заочного рішення відповідач дізнався 21.06.2023 у додатку Дія. Також у заяві зазначено, що протягом часу спільного проживання сторін, мати відповідача допомагала фінансово утримувати їх сім`ю, однак станом на теперішній час, у зв`язку із збройною агресією росії вона позбавлена можливості працювати та матеріально допомагати. Визначений у позові розмір на утримання малолітньої дитини 5\~000 грн 00 коп, щомісяця є непомірно великим для відповідача, оскільки відповідач є особою 22 років, щойно закінчив навчання, на даний час ніде не працює. З огляду на наведене, відповідач вважає за доцільне просити суд стягувати з нього аліменти на утримання малолітньої дитини не в твердій грошовій сумі, а у розмірі частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо наявності у відповідача на праві приватної власності земельної ділянки, відповідач стверджує, що набув право власності на неї до укладення шлюбу та наявність на праві власності вказаної земельної ділянки не може бути доказом того, що відповідач може надавати грошову допомогу у вигляді аліментів у заявленому позивачкою розмірі. Також відповідач вказує, що на відміну від відповідача, позивачка офіційно працює та отримує офіційну заробітну плату, а відтак відповідач категорично заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання позивачки до досягнення дитиною трьох років. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12.07.2023 прийнято до розгляду заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення та призначено судове засідання з розгляду заяви на 15 год 30 хв 24.07.2023. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24.07.2023 задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 20.06.2023 у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трирічного віку: скасовано заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20.06.2023 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 27 липня 2023 року представником відповідача подано до суду відзив на позов, в якому вказує про безпідставність доводів сторони позивача щодо можливості відповідачем надавати матеріальну допомогу позивачу та неповнолітній дитині сторін у заявлений позивачем спосіб та розмір. 04 серпня 2023 року представник позивача надав суду відповідь на відзив, в яких вказує, що визначення аліментів на утримання дитини у частці від сукупного розміру всіх доходів відповідача є недоцільним з огляду на ненадання доказів отримання відповідачем будь-якого офіційного та / або неофіційного заробітку протягом більш ніж двох років. Визначення аліментів у вказаному розмірі, на думку представника позивача, неодмінно призведе до порушення балансу обов`язків матері і батька дитини, оскільки в такому разі тягар утримання дитини в більшій мірі буде покладено на позивача. У судовому засіданні позивач та її представник на задоволенні позову наполягали з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Також позивач у судовому засіданні ствердила, що вона має можливість щомісячно нести витрати на утримання спільної неповнолітньої дитини сторін в розмірі 5\~000 грн 00 коп. Крім того представником позивача у судовому засіданні заявлено клопотання про розподіл витрат на правничу допомогу, відповідно до якого просив стягнути з відповідача на користь позивача, понесені нею витрати на правничу допомогу в сумі 11\~000 грн 00 коп. Представник відповідача проти задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років заперечувала повністю, посилаючись на те, що відповідач є особою молодого віку, щойно закінчив навчання, ніде не працює, відтак не має можливості надавати таку матеріальну допомогу позивачу, яка на відміну від відповідача працює. Щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини представник відповідача просила стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі частини від усіх видів заробітку, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо клопотання представника позивача про розподіл\~витрат на\~правничу допомогупредставник відповідача заперечувала, просила суд при вирішенні даного клопотання врахувати, що наданий розрахунок часу наданих послуг є завищеним та неспівмірність заявлених витрат зі складністю справи. Допитана у судовому засіданні 04.10.2023 в якості свідка [PERSON] показала суду, що вона є матір`ю відповідача та саме вона надавала матеріальну допомогу молодій сім`ї свого сина, поки сторони жили разом у м. Києві. Також [PERSON] показала суду, що до повномасштабного вторгнення РФ на територію України у лютому 2022 року її син [PERSON] працював не офіційно. Після початку війни її син не працює, оскільки тепер у м. Києві дуже складно знайти роботу, він є особою молодого віку. Щодо перерахування коштів на карткові рахунки, відкриті на ім`я відповідача свідок показала суду, що ці гроші надсилались на картковий рахунок відповідача з метою здійснення ним оплати витрат на ремонт належного свідкові автомобіля. Також допитана у судовому засіданні в якості свідка мати відповідача [PERSON] показала суду, що під час спільного проживання сторін відповідач працював не офіційно, середній розмір його доходів становив близько 20\~000 гривень, щомісячно. Крім того, допитана у судовому засіданні в якості свідка мати відповідача [PERSON] ствердила, що за час окремого проживання сторін лише свідок одноразово надавала кошти на дитину, відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав. Заслухавши пояснення\~позивача та\~представників сторін,\~покази допитаної\~у судовому\~засіданні у\~якості свідка,дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. З матеріалів\~справи судом\~встановлено та\~визнається сторонами,\~що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] , виданим 03 травня 2022 року Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Сторони разом не проживають. Відповідно до довідки відділу «ЦНАП» виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради від 14.03.2023 № 358 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживає разом з донькою [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Адресою місця проживання відповідача відповідно до довідки Поліської селищної ради від 25.05.2021 № 905 є [ADDRESS] , що також є адресою місця його реєстрації згідно з відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке. Відповідно до\~частин першої,\~другої статті\~27\~Конвенції ООН\~про права\~дитини від\~20\~листопада 1989\~року,\~яка ратифікованаПостановою\~Верховної ради\~України №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з ч. 1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, самого платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18, яка підлягає врахуванню судом першої інстанції відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину визначається Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину є встановленою Законом гарантією для забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч.1 та ч.5 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Статтею 184 СК України врегульовано питання щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 3 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, положеннями статті 184 СК України не передбачено повноважень суду, під час розгляду справи в порядку позовного провадження та ухвалення рішення про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, вказувати у його резолютивній частині положення про те, що визначений у твердій грошовій сумі розмір аліментів повинен бути не меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначена вимога покладається на суд лише в порядку наказного провадження (ч. 3 ст. 184 СК України). Відповідно до висновку Верховного Суду, висловленого в постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 459/2181/17, який підлягає врахуванню судом першої інстанції відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку суперечить вимогам сімейного законодавства. З системного аналізу положень статтей 182 та 184 СК України вбачається, що, під час ухвалення судового рішення у справі про стягнення аліментів, визначених позивачем у твердій грошовій сумі, суд зобов`язаний враховувати, щоб розмір аліментів у твердій грошовій сумі не був меншим мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину відповідного віку, й у разі визначення позивачем твердої грошової суми у меншому розмірі ніж вказана гарантія, ухвалити рішення, визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі, який буде відповідати вказаному гарантійному розміру, передбаченому абз. 2 ч. 2 ст. 182 СК України. Разом з тим, нормою статті 184 СК України не передбачено повноважень суду, під час розгляду справи в порядку позовного провадження та ухвалення рішення про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, вказувати у його резолютивній частині положення про те, що визначений у твердій грошовій сумі розмір аліментів повинен бути не меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. У абз.4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 наголошується, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Таким чином, на підставі викладеного вище, враховуючи, що частиною першою статті 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі, та позивач, разом із якою і проживає неповнолітня дитина сторін, звертаючись з даним позовом до суду, просить стягувати з відповідача аліменти на утримання спільної неповнолітньої дитини саме у твердій грошовій сумі, та відповідач під час судового розгляду справи в цій частині заперечував лише проти способу стягнення аліментів, суд приходить до висновку, що з відповідача належить стягувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини сторін саме у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір аліментів, що підлягають до стягнення, суд враховує положення ч.1 ст.182 СК України. При ухваленні рішення суд також оцінює докази з урахуванням вимог ст. 77-80 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. При цьому, згідно зі ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись із позовом до суду, позивач просила стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 5\~000 грн 00 коп, щомісячно. Поряд з цим, у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання доньки у розмірі 1/4 частин від усіх видів його заробітку (доходу). При вирішенні спору, суд також враховує, що станом на день вирішення даної справи у суді сторони у справі проживають окремо, не розлучені, інших сімей не утворили, сторони є батьками однієї малолітньої доньки, яка проживає з матір`ю позивачем у даній справі, відповідач добровільно жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Судом також встановлено, що відповідач є особою молодого віку, є працездатним, не є особою з інвалідністю, офіційно не працює. Як показала допитана у судовому засіданні в якості свідка мати відповідача [PERSON] під час спільного проживання сторін відповідач працював не офіційно, середній розмір його доходів становив близько 20\~000 гривень, щомісячно. Крім того, допитана у судовому засіданні в якості свідка мати відповідача [PERSON] ствердила, що за час окремого проживання сторін лише свідок одноразово надавала кошти на дитину, відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання не надавав. При визначенні належного до стягнення розміру аліментів, суд виходить із встановлених обставин у справі. З матеріалів справи вбачається, що відповідач є особою працездатного віку, відомостей про незадовільний стан його здоров`я суду не названо та не надано. Спільна донька сторін у справі проживає разом із позивачем, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат, ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік дитини. Серед іншого суд враховує стан здоров`я позивача, матеріальне становище дитини та платника аліментів, та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до вимог чинного законодавства обов`язок по утриманню дитини покладено у рівній мірі на обох батьків з урахуванням дотримання балансу відповідних їх прав та обов`язків. Рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини встановлена статтею 141 СК України, відповідно до частин першої та другої якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У статті 141 СК України закріплюється одна з характерних ознак батьківських прав та обов`язків їх належність однаковою мірою обом батькам. Концепція рівності ґрунтується на одному з основних принципів сімейного права України принципі рівності чоловіка та жінки. Позивач у судовому засіданні ствердила, що вона щомісячно несе значні витрати на утримання спільної неповнолітньої дитини та з урахуванням рівня своїх доходів має змогу щомісячно нести витрати на утримання спільної неповнолітньої дитини сторін в розмірі 5\~000 грн 00 коп. Проаналізувавши здобуті докази в їх сукупності, суд вважає наявними підстави відповідно до ч.2 ст.184 СК України для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їх неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 5\~000 грн 00 коп, починаючи з 20.03.2023, оскільки такий розмір аліментів, на переконання суду, [PERSON] взмозі сплачувати наразі, і такий розмір аліментів є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно з ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Таким чином, на підставі викладеного вище, враховуючи надані позивачем докази на підтвердження розміру її витрат на дитину, з метою забезпечення всебічного гармонійного морального, розумового й фізичного виховання дитини, а також з метою\~захисту прав\~та охоронюваних\~законом інтересів\~малолітньої[PERSON] , [INFO] , враховуючи вік дитини, працездатний вік відповідача, суд приходить до висновку, що розмір аліментів у сумі 5\~000 грн 00 коп, щомісячно є достатнім та справедливим по відношенню до всіх осіб, права яких зачіпаються при розгляді цієї справи. Таким чином, на підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дружини, суд зазначає про таке. Відповідно до ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно з ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2, 4, 6 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Так, сімейним законодавством передбачено право дружини (матері дитини) на утримання чоловіком (батьком дитини) до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині (матері дитини) незалежно від цієї обставини. Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Верховний Суд в постанові у справі № 750/9224/16-ц (провадження № 61-16837св18) від 13 червня 2018 року звернув увагу на те, що відповідно до частин другої та шостої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років і в разі розірвання шлюбу. Згідно з частиною четвертою статті 84 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. А подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальний стан сторін, стан здоров`я дітей, наявність на утриманні у платника аліментів інших неповнолітніх дітей та інших непрацездатних членів сім`ї. Відповідач є особою молодого віку, є працездатним, не є особою з інвалідністю, офіційно не працює. При вирішенні спору в цій частині суд також бере до уваги, що відповідач, заперечуючи можливість надавати матеріальну допомогу дружині, усупереч вимогам ст.81 ЦПК України не назвав та не надав суду належних та допустимих доказів неможливості влаштуватися на роботу чи заборону працювати, у зв`язку з захворюванням, на його утриманні немає непрацездатних осіб, яких він утримує чи інших неповнолітніх чи малолітніх дітей.\~ Крім того відповідачем не надано суду доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку утримувати дружину. Таким чином, на підставі викладеного вище, та враховуючи, що спільна малолітня дитина сторін проживає з матір`ю позивачем у даній справі, та перебуває на її утриманні, позивач має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною трьох років, а відповідач як працездатна особа, спроможний надавати\~їй таку\~матеріальну допомогу,суд вважає, що щомісячний розмір аліментів на утримання позивача до досягнення донькою сторін трьох років, у розмірі 500 грн 00 коп, щомісяця, не буде надмірним для останнього. Відтак позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві та відповіді на відзив, та усних поясненнях сторін, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Частиною 1 ст. 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання судових рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. У разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів - їх розмір може бути зменшено або збільшено за рішенням суду (частина перша статті 192 СК України). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у даній справі, суд зазначає про таке. Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно з пунктом третім частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Відтак, враховуючи приписистатті 5 Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України, зважаючи на те, що позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні з даним позовом до суду, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1073 грн 60 грн. Позивачем також до суду подано заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, в якій остання просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у сумі 11 000 грн 00 коп. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, друга статті 133 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.\~ Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.\~ У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).\~ Указана судова практика є незмінною. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Судом встановлено, що до клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу стороною позивача надані докази на підтвердження обсягу понесених позивачем витрат та їх розміру. У судовому засіданні позивач та її представник на задоволенні клопотання про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу наполягали. Представник відповідача заперечувала проти задоволення вказаного клопотання, посилаючись на завищений розрахунок часу наданих послуг та неспівмірність їх зі складністю справи. З огляду на наявність заперечень відповідача проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, суд приходить до висновку, що клопотання представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню на суму 5\~000 грн 00 коп. Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Outcome: partial