Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до територіальної громади селища Богородчани в особі Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання права власності на житловий будинок, який розташований на [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла його прабаба [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно, зокрема житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] . За життя 04.11.2020 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла йому все належне їй майно. Він є єдиним спадкоємцем майна померлої і для оформлення спадкових прав звернувся до нотаріуса, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджували б належність зазначеного нерухомого майна спадкодавцю. Оскільки в інший спосіб, окрім звернення до суду, не може підтвердити своє право власності на успадковане домоволодіння, просить суд ухвалити відповідне рішення. Позивач надав суду заву, відповідно до якої просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Представник відповідача - територіальної громади селища Богородчани в особі Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області в підготовче засідання не з`явився, у поданій заяві вимоги позову визнав, просив проводити розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, оскільки представник відповідача позовні вимоги визнає, підстав для відмови у прийнятті визнання представником відповідача позову не встановлено, визнання позову не суперечить закону та не порушує будь-чиїх прав свобод чи законних інтересів, то суд вважає, що позов слід задовольнити. Згідно зі ст. 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, [INFO] в селі Ластівці Івано-Франківського району Івано-Франківської області померла [PERSON] (а.с. 4). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України в день її смерті відкрилася спадщина на все належне їй за життя майно, в тому числі, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 04 листопада 2020 року секретарем Старунської сільської ради за №41, згідно з яким все своє майно заповіла [PERSON] (а.с.9). Відповідно до технічного паспорту від 28 лютого 2023 року до складу домоволодіння в [ADDRESS] входять: житловий будинок, літня кухня, два сараї, погріб, вбиральня, гараж, ворота, огорожа, два колодязя (а.с.11-14). Також відповідно до довідки Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації №37 від 28.02.2023 року право власності на домоволодіння на [ADDRESS] , яке було колгоспним двором, головою якого є [PERSON] було зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності, виданого 20.05.1991 року виконавчим комітетом Старунської сільської ради (а.с. 32). Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 20.05.1991 року виконавчим комітетом Старунської сільської ради, житловий будинок на [ADDRESS] належав членам колглспного двору, головою якого була [PERSON] (а.с. 33). Згідно з випискою №238/11.07-31 з погосподарської книги №17 за 1991-1996 роки та даними погосподарської книги, виданими старостинським округом №7 Богородчанської селищної ради 27.09.2023 року, за адресою [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] . Також зазначається, що домогосподарсво побудовано до 1991 року, головою господарства була мати [PERSON] - [PERSON] (а.с.34-37). Спірне будинковолодіння мало статус колгоспного двору, майно якого відповідно до вимог ст.120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності. На час припинення колгоспного двору [PERSON] та [PERSON] були власниками будинковолодіння, тобто їм належало на праві особистої власності спірне домоволодіння, як членам колишнього колгоспного двору. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», зі вступом в дію 15.04.1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовані, а ті члени двору, які не втратили частку в майні колгоспного двору на момент припинення його існування, стали співвласниками у рівних частках. З матеріалів справи встановлено, що житловий будинок на [ADDRESS] відноситься до колгоспного двору, головою колгоспного двору була мама [PERSON] - [PERSON] . [PERSON] як член колишнього колгоспного двору своєї частки за життя не виділяла, а після смерті [INFO] матері прийняла спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, однак не оформила своїх спадкових прав. Позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак постановою приватного нотаріуса Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Максьом Г.І. №201/02-31 від 07 червня 2023 року у видачі такого йому відмовлено через те, що спадкодавець належним чином не здійснила державну реєстрацію права власності на належне їй домоволодіння (а.с.10). Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Так, постановою у справі № 523/3522/16-ц від 14 серпня 2019 року Верховний Суд роз`яснив, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Отже, право на спадщину спадкоємця, який не здійснив держреєстрацію права, входить до складу спадщини після його смерті. Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності. Відповідно до абз.3 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23.01.2013року у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є фактичним власником цього майна, це право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця й після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання права власності на будинок та господарські споруди підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Відповідно до ст.182 ЦК України, право власності на нерухомість підлягає державній реєстрації. Позивач [PERSON] правомірно, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. У зв`язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння його право власності слід визнати в судовому порядку. На підставі викладеного, ст. 11, 16, 182, 392, 1216-1218, 1220, 1268, 1296 ЦК України ст.120,123 ЦК УРСР,

Outcome: approved