Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

Наказом генерального директора Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (далі ДК «Укрспецекспорт») від 30.06.2021 року № 128-к [PERSON] з 01.07.2021 року було прийнято на роботу в компанії та призначено на посаду провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління (див. запис в трудовій книжці). 27.04.2022 року генеральним директором ДК «Укрспецекспорт» видано наказ №39-к «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Пунктом 4 вказаного наказу затверджено список працівників ДК «Укрспецекспорт» дія трудових договорів з якими призупиняється з 28.04.2022 року до відновлення можливості надання та виконання роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (додаток 4 до цього наказу). До списку включено і [PERSON] 26.11.2022 року генеральний директор ДК «Укрспецекспорт» видав наказ №115-ШР «Про зміни у штатному розписі», за яким скороченню, разом з іншими, підлягала одна посада провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління. 02.12.2022 року [PERSON] , під розпис, було повідомлено про скорочення посади, яку він обіймає, та попереджено про наступне вивільнення займаної посади з 03.02.2023 року. Також [PERSON] повідомлено про те, що станом на день складення цього повідомлення, в ДК «Укрспецекспорт» відсутня інша робота, яку він міг би виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду. Наказом генерального директора ДК «Укрспецекспорт» від 02.02.2023 року №74-к [PERSON] , провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління, звільнено 03.02.2023 року, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності і штату працівників, згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України. [PERSON] 27.07.2023 року заявив позов, за яким просив визнати незаконними та скасувати наказ генерального директора ДК «Укрспецекспорт» від 27.04.2022 року №39-к «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та наказ від 02.02.2023 року №74-к «Про звільнення [PERSON] », а також поновити його на посаді провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління, та стягнути з ДК «Укрспецекспорт» на його користь 525601,65 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28.05.2022 року по день звернення до суду. Позов обґрунтовано тим, що наказ №39-к від 27.04. 2022 року видано відповідачем з порушеннями вимог ч.1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», при звільненні позивачу не було повідомлено про конкретну причину звільнення, не було запропоновано вакантну посаду, яку він міг зайняти, хоча такі посади були, звільнення відбулось без урахування високої кваліфікації позивача. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 28.07.2023 року, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача Шендріков Д.О. надіслав відзив, за яким просив в задоволенні позову відмовити, пославшись на те, що ДК «Укрспецекспорт» при виданні спірних наказів та при звільненні позивача з роботи порушень вимог закону не допустили. Позивач у відповіді на відзив на вимогах позову наполягав. Водночас позивач подав заяву за якою доповнив позов новими обставинами, та змінив вимоги позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме просив стягнути з ДК «Укрспецекспорт» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.04.2022 року до дня поновлення на роботі. Інших заяв по суті спору не надходило. Позивач в судовому засіданні на вимогах позову наполягав, надав пояснення, що зводяться до викладеного в його заявах. Представниця відповідача просила відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю та безпідставністю, надала пояснення, що відповідають викладеному у відзиві. Вислухавши сторони суд не знаходить достатніх підстав для задоволення позову. Так, основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю передбачені статтями 43-46 Конституції України. Разом з тим відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 15.03.2022 року був прийнятий Закон України №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» Цей закон, згідно зі ст. 1, визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану". На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Цим же законом главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (пункт 2 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 2136-ІХ) Отже, положення Закону № 2136-ІХ є спеціальними і підлягають застосовуванню на період дії воєнного стану. Відповідно до ст. 13 Закону України №2136-ІХ, в редакції на час виникнення спору, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Позивач був повідомлений відповідачем про призупинення трудових відносин відповідно до наказу генерального директора ДК «Укрспецекспорт» від 27.04.2022 року №39-к «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», проте не оскаржив його, в частині що стосується його, в порядку та строки визначені Законом України №2136-ІХ, а тому позивач фактично погодився з наслідками, що тягне за собою цей наказ. Разом з тим позивач, хоч і посилається на обставини, що стосуються безпосередньо його, оскаржує наказ в цілому, як такий, що не має під собою законних підстав. Суд вважає ці доводи позивача такими, що засновані на хибному тлумаченні вимог ст. 13 Закону № 2136-ІХ, тобто є надуманими. Так позивач вказує на те, що ця норма може бути застосована лише за абсолютної неможливості роботодавцем, через збройну агресію, надати роботу, а працівником виконувати роботу, що явно безпідставно звужує зміст закону. Стаття ст. 13 Закону № 2136-ІХ на час дії воєнного стану в Україні, на переконання суду, наділяє роботодавця правом одноосібно визначитись з дією трудового договору з працівником, відповідно до приписів цієї норми, виходячи з обставин воєнного стану, що склались, і саме в цьому полягає суть обмежень прав працівника на час дії воєнного стану в країні. Звісно, що таке право роботодавця не має бути свавільним. Суд знаходить, що вказаний наказ достатньо обґрунтований. Так, відповідачем наголошено, і це знаходить підтвердження доказами, про те, ще з 2011 року, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1221 "Про утворення Державного концерну "Укроборонпром", Закону України від 16.06.2011 №3531-VI "Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" та постанови Кабінету Міністрів України від 31.08.201 №993 "Деякі питання Державного концерну "Укроборонпром", ДК "Укрспецекспорт" була включена до переліку державних підприємств - учасників Державного концерну "Укроборонпром". З початком повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України на підставі п. 1 Постанови КМ України від 09.03.2022р. № 237 "Деякі питання діяльності Державного концерну "Укроборонпром" ДК "Укрспецекспорт" виключено зі складу Державного концерну "Укроборонпром" та передано до сфери управління Міністерства оборони України. Відповідно до пункту 1.1 Статуту ДК "Укрспецекспорт", затвердженого наказом МО України від 14.07.2022 №187, ДК "Укрспецекспорт" є державним комерційним підприємством, заснованим відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.1996р. № 944 "Про створення Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення" на державній власності та перебуває у сфері управління Міністерства оборони України. З початком повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, діяльність компанії у сфері експорту продукції і послуг військового призначення та подвійного використання, яка була основним видом діяльності та джерелом доходів, фактично повністю зупинена, оскільки Державною службою експортного контролю України були скасовані усі дозволи на експорт продукції військового призначення. В умовах повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України Міністерством оборони України покладено на відповідача першочергове завдання щодо забезпечення закупівель для Збройних Сил України та інших військових формувань сучасного озброєння та військової техніки з метою забезпечення національної безпеки і оборони держави. Таким чином суттєво змінились обсяг та напрямками господарської діяльності ДК «Укрспецекспорт», фінансові можливості компанії, потреба в кадрах, тощо. У зв`язку з наведеними обставинами відповідачем 21.03.2022 року був виданий наказ №51 «Про особливості роботи Державної компанії "Укрспецекспорт" в умовах воєнного стану». Цим наказом змінювалися адреси робочих місць частини працівників компанії, спрощувалася система документообігу, на керівників структурних підрозділів покладено зобов`язання у строк до 25.04.2022р. подати до управління роботи з персоналом списки працівників, трудові договори з якими можуть бути призупинені відповідно до ст. 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" та пропозиції щодо оголошення простою не з вини працівників відповідно до статей 34 та 113 Кодексу законів про працю України, та зобов`язано керівника управління роботи з персоналом на підставі пропозицій, поданих керівниками з структурних підрозділів, у строк до 27.04.2022р. підготувати та подати на розгляд та затвердження проекти відповідних наказів. На виконання наказу начальник юридичного управління компанії подав до управління роботи з персоналом службову записку, за якою, разом з іншим, запропонував призупинити дію трудових договорів з трьома із чотирьох штатних працівників відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління (в тому числі і дію договору з [PERSON] ), а одному працівнику оголосити простій не з вини працівника. Саме пропозиції керівників структурних підрозділів компанії, на виконання наказу №51 від 21.03.2022 року, покладені в основу спірного наказу від 27.04.2022 року №39-к. Той факт, що частина працівників компанії продовжила виконання службових обов`язків безпосередньо чи віддалено, та наявність певних проваджень в судах щодо захисту інтересів компанії, не суперечить Закону №2136-ІХ. Законодавчі зміни до ст. 13 Закону України №2136-ІХ не ставлять під сумнів спірний наказ. Таким чином суд визнає, що наказ від 27.04.2022 року №39-к видано та виконано без порушень вимог закону, підстав для визнання його незаконним не має. Щодо підстав звільнення позивача з роботи суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Юридична особа самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації идичної особи містяться у статтях 80, 104, 111 Цивільного кодексу України, статтях 62, 66, 79, 92 Господарського кодексу України. З огляду на ці норми, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Верховний Суд у постанові від 31.01.2018р., що ухвалена у справі № 824/3229/14-а, висловив правову позицію про те, що скорочення чисельності або штату працівників, безумовно, є правом роботодавця. Також, Верховний Суд неодноразово у своїх правових висновках зазначав (постанова від 16.01.2018 у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06.02.2018 у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), що суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. З метою оптимізації організаційної структури та штатного розпису ДК "Укрспецекспорт", підвищення ефективності використання виробничого персоналу компанії, відповідно до наказу ДК "Укрспецекспорт" від 26.11.2022 року №115-ШР скороченню підлягало 25 % штату та чисельності працівників компанії (всього 105 працівників). Скорочення торкнулось структурних підрозділів компанії у повному складі, та окремих посад в інших структурних підрозділах в організаційно-штатній структурі та штатному розписі компанії. Зокрема, в юридичному управлінні ДК "Укрспецекспорт" були скорочені усі чотири посади провідного консультанта, одна посада провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи з трьох, одна посада провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення договірної роботи з чотирьох. 26.11.2022 року наказом генерального директора ДК "Укрспецекспорт" "Про затвердження та введення в дію організаційної структури та штатного розпису Державної компанії "Укрспецекспорт" №117-ШР було затверджено та введено в дію з 26.01.2023 організаційну структуру та штатний розпис ДК "Укрспецекспорт". Таке скорочення вочевидь пов`язане із змінами в господарській діяльності компанії внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, про що вказано вище. Отже, в ДК "Укрспецекспорт" мало місце скорочення чисельності та штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. Доводи позивача про те, що роботодавець не повідомим його про конкретну підставу наступного вивільнення займаної посади, суперечить повідомленню, де чітко вказано, що вивільнення пов`язане зі скорочення чисельності та штату працівників. Відповідно до ст. 492 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2018р у справі № 800/538/17 дійшла висновку про те, що за приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, ч. 3 ст. 492 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Отже в попередженні про звільнення працівнику пропонуються не всі вакантні посади, а вакантні посади, які працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. З дня повідомлення [PERSON] 02.12.2022р. про наступне вивільнення займаної ним посади і до дня його звільнення 03.02.2023р. робота за відповідною професією чи спеціальністю, або інша робота, які б відповідали освіті, кваліфікації, досвіду позивача, не були йому запропоновані з огляду на те, що у вищевказаний період часу у штатному розписі відповідача така робота була відсутня, про що зазначено в довідці кадрового підрозділу відповідача від 11.09.2023р. № 25/537. Посилання позивача на те, що в компанії була вакантна посада провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління, яку до травня 2022 року займав [PERSON] , не відповідає дійсності, оскільки наказом генерального директора ДК «Укрспецекспорт» від 19.05.2022р. № 17-ШР цю посаду було скорочено. Доводи позивача про те, що йому мала б бути запропонована посада провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення, що була вільна у зв`язку із мобілізацією працівника на військову службу, суд відхиляє, оскільки така посада в розумінні закону не є вільною. Дійсно на місце працівника, призваного на військову службу по мобілізації, може бути прийнятий інший працівник з укладенням з ним строкового трудового договору, проте це право керівника підприємства, а не обов`язок. Доводи про те, що позивач мав законні підстави щодо надання йому переважного права на залишення на роботі є безпідставними. Начальник відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління службовою від 28.11.2022р. запропонував керівнику компанії скоротити посаду провідного юрисконсульта відділу, яку обіймає [PERSON] , пославшись на те, що інші працівники мають переважне право залишення на роботі, як такі, що мають більш тривалий безперервний стаж роботи в компанії ніж [PERSON] . Доводи позивача про те, що він має вищу кваліфікацію в порівнянні з іншими працівниками, суперечать відповідним даним, що викладені в службовій записці. Згідно зі ст. 42 ч.2 ст. 42 КЗпП України, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Інші працівники, за даними службової записки, дійсно мають більший ніж у позивача безперервний стаж роботи в компанії. Отже відповідачем при вивільненні позивача дотримано вимог ст. 42 КЗпП України. На виконання вимог статей 44, 47 та 116 КЗпП України 03.02.2023, тобто у день звільнення, позивачу було своєчасно видано належним чином оформлену трудову книжку і проведено з ним розрахунок, що не заперечується позивачем. Інших доводів та відповідних їм доказів позивачем не заявлено. Тому, суд приходить до висновку, що і вимоги позову про визнання наказу про звільнення позивача та про поновлення його на роботі не підлягають задоволенню, як такі, що необґрунтовані. Оскільки вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними до вимог про поновлення на роботі, то за наведених вище висновків, в задоволенні цих вимог також слід відмовити. Підсумовуючи викладене в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю. Заяв про розподіл судових витрат не надходило, заходів забезпечення позову судом не вживалось.

Outcome: dismissed