Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

12 червня 2023 року до суду від представника позивача адвоката Авраменко Д.О., який діє в інтересах позивача [PERSON] , надійшла позовна заява, до ТДВ «СК «Кредо» про стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені. В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що 14.11.2022 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя ухвалив рішення по справі № 336/2884/22, яким позовні вимоги Позивача задовольнив у повному обсязі та стягнув з Відповідача на користь Позивача 158403 (сто п`ятдесят вісім тисяч чотириста тридцять шість) гривень 36 копійок, що складаються із: страхової виплати за Договором добровільного страхування від нещасних випадків DNHENS-194M1QG від 22.05.2019 - 125000 (сто двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок, інфляційних втрат - 24461 (двадцять чотири тисячі чотириста шістдесят одна) гривня 92 копійки, 3% річних від суми основного боргу 4366 (чотири тисячі триста шістдесят шість) гривень 44 копійки, пені 4 575 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят п`ять) гривень. Також Суд стягнув з Відповідача судові витрати, що складаються із: витрат на професійну правову (правничу) допомогу 18000 (вісімнадцять тисяч) гривень та судовий збір - 1 584 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 03 копійки. Не погоджуючись із вище вказаним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Запорізького апеляційного суду, в якій посилаючись на невідповідність висновків Суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 06.04.2023 року Запорізький апеляційний суд прийняв постанову, якою апеляційну скаргу відповідача залишив без задоволення, а рішення суду залишив без змін. 12.04.2023 року відповідач на виконання рішення суду по справі № 336/2884/22 від 14.11.2022 перерахував на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 189987 (сто вісімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят сім) гривень 39 копійок, що складаються із: страхової виплати за Договором добровільного страхування від нещасних випадків DNHENS-194M1QG від 22.05.2019 125000 (сто двадцять п`ять тисяч) гривень, інфляційних втрат - 24461 (двадцять чотири тисячі чотириста шістдесят одна) гривня 92 копійки, 3 % річних від суми основного боргу 4366 (чотири тисячі триста шістдесят шість) гривень 44 копійки, пені 4575 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят п`ять) гривень, витрати на професійну правову (правничу) допомогу 18000 (вісімнадцять тисяч) гривень та судовий збір - 1584 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 03 копійки. В правовій системі України: законодавстві, судовій практиці та науковій доктрині, грошові зобов`язання виділяються в самостійну категорію і регулюються нормами права, які застосовуються до даного виду зобов`язань. Оскільки зобов`язання страховика у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов`язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Зазначені суми штрафних санкцій були нараховані за період з 06.05.2021 (наступний день після граничного строку здійснення Відповідачем страхової виплати) по 04.07.2022 (день звернення до суду з позовом) тобто на 425 календарних днів. У зв`язку із тим, що справа № 336/2884/22 розглядалася судами першої та другої інстанції з 04.07.2022 по 06.04.2023, натомість страхову виплату та виплату зазначених штрафних санкцій Відповідачем було здійснено на користь позивача тільки 12.04.2023 а штрафні санкції за порушення грошового зобов`язання були нараховані лише за період з 06.05.2021 по 04.07.2022, то Позивач вважає за необхідне заявити вимоги щодо стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені від вище вказаної суми страхової виплати у розмірі 20267 (двадцять тисяч двісті шістдесят сім) гривень 97 копійок за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 05.07.2022 по 11.04.2023. В позовній заяві позивачем наведено детальний розрахунок, відповідно до якого: сума інфляційних втрат становить 13868,48 грн., 3 відсотки річних 2886,99 грн., розрахунок пені згідно умов договору 3512,50 грн. На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі № 336/2884/22 від 14.11.2022 року з відповідача було стягнуто судові витрати, що складаються із: витрат на професійну правничу допомогу 18000,00 грн., та судовий збір 1584,03 грн., що разом складає 19584,03 грн. У зв`язку з чим заявляють вимоги щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат від вище вказаної суми судових витрат за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 1114,74 грн за період з 15.11.2022 року по 11.04.2023 року, наводить відповідний розрахунок відповідно до якого, інфляційне збільшення становить 876,51 грн., 3 % річних 238,23 грн. Представник позивача вважає, що відповідач повинен сплатити позивачу загальну суму у розмірі 21382,71 грн. Витрати на правничу допомогу у даній справі становлять 7000,00 грн. Представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача індекс інфляції від суми страхової виплати у розмірі 13868 (тринадцять вісімсот шістдесят вісім) гривень 48 копійок, 3% річних від суми страхової виплати у розмірі 2886 (дві тисячі вісімсот вісімдесят шість) гривень 99 копійок та пеню від суми страхової виплати у розмірі 3 512 (три тисячі п`ятсот дванадцять) гривень 50 копійок, що разом становить 20267 (двадцять тисяч двісті шістдесят сім) гривень 97 копійок, також просить стягнути індекс інфляції від суми судових витрат у розмірі 876 (вісімсот сімдесят шість) гривень 51 копійка, 3% річних від суми судових витрат у розмірі 238 (двісті тридцять вісім) гривень 23 копійки, що разом становить 1114 (тисяча сто чотирнадцять) гривень 74 копійок, та витрати на професійну правову (правничу) допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок та судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву, також роз`яснено сторонам право на подання відповіді на відзив та заперечення. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо`в судові засідання 20 липня 2023 року о 12-00 год. та 03 жовтня о 09-00 год. не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася шляхом направлення кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності не надходило. Відзиву на позовну заяву не надходило. Відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Умови проведення заочного розгляду справи визначені ст. 280 ЦПК України, де передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В даному випадку наявна вся сукупність умов для проведення заочного розгляду справи, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Судом встановлено, що між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» та [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування від нещасних випадків DNHENS-194M1QG від 22.05.2019 року, згідно якого з 23.05.2019 року був застрахований [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] . Страхова сума за умовами Договору страхування по застрахованій особі складає 125000,00 грн. Страховим випадком відповідно до п. 6.1.1. Договору страхування є смерть застрахованої особи внаслідок нещасного випадку. У разі смерті застрахованої особи страхова виплата, передбачена Договором страхування, здійснюється у розмірі 100% страхової суми (пп. 3.4.1. п. 3.4. розділ 3 Умов страхування до Договору страхування). 08.07.2019 року в приміщенні Товариства з обмеженою відповідальністю «Дріада-Метиз», яке розташовано за адресою: м. Київ, вул. Алма-Атинська, 8 внаслідок нещасного випадку загинув [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] . Відповідно до п. 3.1. розділу 3 Умов страхування до Договору страхування у разі настання події, яка підпадає під ознаки страхового випадку, страхувальник або застрахована особа, повинні у строк не пізніше тридцяти днів, а у випадку смерті застрахованої особи - спадкоємець у строк не пізніше 6 місяців з дня настання події повідомити страховика про її настання. Згідно п. 3.2. розділу 3 Умов страхування до Договору страхування для отримання страхової виплати страхувальник або застрахована особа у строк не пізніше тридцяти робочих днів після настання страхового випадку, а у випадку смерті застрахованої особи - спадкоємець - у строк не пізніше 1 року з дня настання події, повинні звернутись до Страховика з заявою про страхову виплату та надати документи, які підтверджують факт настання страхового випадку. [PERSON] , син загиблого [PERSON] прийняв спадщину від свого батька і на даний час являється єдиним спадкоємцем. 18.06.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про страхову виплату. 15.04.2021 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про страхову виплату. Проте відповідач відмовив позивачу у здійсненні страхової виплати. 04.07.2022 року позивач звернувся до Шевченківського районного суд м. Запоріжжя із позовною заявою про стягнення з Відповідача на користь Позивача страхової виплати в розмірі 125000 (сто двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок, індексу інфляції в розмірі 24461 (двадцять чотири тисячі чотириста шістдесят одна) гривня 92 копійки, 3% річних від суми основного боргу в розмірі 4366 (чотири тисячі триста шістдесят шість) гривень 44 копійки, пені в розмірі 4575 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят п`ять) гривні 00 копійок, що разом становить 158403 (сто п`ятдесят вісім тисяч чотириста тридцять шість) гривень 36 копійок. Також Позивач просив стягнути з Відповідача витрати на професійну правову (правничу) допомогу у розмірі 18000 (вісімнадцять тисяч) гривень 00 копійок та судовий збір у розмірі 1584 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят чотири) гривень 03 копійки. 14.11.2022 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя ухвалив рішення по справі № 336/2884/22, яким позовні вимоги Позивача задовольнив у повному обсязі та стягнув з Відповідача на користь Позивача 158403 (сто п`ятдесят вісім тисяч чотириста тридцять шість) гривень 36 копійок, що складаються із: страхової виплати за Договором добровільного страхування від нещасних випадків DNHENS-194M1QG від 22.05.2019 - 125000 (сто двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок, інфляційних втрат - 24461 (двадцять чотири тисячі чотириста шістдесят одна) гривня 92 копійки, 3% річних від суми основного боргу 4366 (чотири тисячі триста шістдесят шість) гривень 44 копійки, пені 4 575 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят п`ять) гривень. Суд стягнув з відповідача судові витрати, що складаються із: витрат на професійну правову (правничу) допомогу 18000 (вісімнадцять тисяч) гривень та судовий збір - 1584 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 03 копійки. 06.04.2023 року Запорізький апеляційний суд прийняв постанову, якою апеляційну скаргу відповідача залишив без задоволення, а рішення суду залишив без змін. 12.04.2023 року відповідач на виконання рішення суду по справі № 336/2884/22 від 14.11.2022 перерахував на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 189987 (сто вісімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят сім) гривень 39 копійок, що складаються із: страхової виплати за Договором добровільного страхування від нещасних випадків DNHENS-194M1QG від 22.05.2019 125000 (сто двадцять п`ять тисяч) гривень, інфляційних втрат - 24461 (двадцять чотири тисячі чотириста шістдесят одна) гривня 92 копійки, 3 % річних від суми основного боргу 4366 (чотири тисячі триста шістдесят шість) гривень 44 копійки, пені 4575 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят п`ять) гривень, витрати на професійну правову (правничу) допомогу 18000 (вісімнадцять тисяч) гривень та судовий збір - 1584 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 03 копійки, що підтверджується довідкою про рух коштів на рахунку. Зазначені суми штрафних санкцій були нараховані за період з 06.05.2021 (наступний день після граничного строку здійснення Відповідачем страхової виплати) по 04.07.2022 (день звернення до суду з позовом) тобто на 425 календарних днів. Справа № 336/2884/22 розглядалася судами першої та апеляційної інстанції з 04.07.2022 по 06.04.2023, страхову виплату та виплату зазначених штрафних санкцій відповідачем було здійснено на користь позивача тільки 12.04.2023 а штрафні санкції за порушення грошового зобов`язання були нараховані лише за період з 06.05.2021 по 04.07.2022. Позивач заявляє вимоги щодо стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені від вище вказаної суми страхової виплати у розмірі 20267 (двадцять тисяч двісті шістдесят сім) гривень 97 копійок за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 05.07.2022 по 11.04.2023. В позовній заяві позивачем наведено детальний розрахунок, відповідно до якого: сума інфляційних втрат становить 13868,48 грн., 3 відсотки річних 2886,99 грн., розрахунок пені згідно умов договору 3512,50 грн. За рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі № 336/2884/22 від 14.11.2022 року з відповідача було стягнуто судові витрати, що складаються із: витрат на професійну правничу допомогу та судового збору, у зв`язку з чим представником позивача заявлено вимоги щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат від вище вказаної суми судових витрат за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 1114,74 грн за період з 15.11.2022 року по 11.04.2023 року, наводиться відповідний розрахунок відповідно до якого, інфляційне збільшення становить 876,51 грн., 3 % річних 238,23 грн. Витрати на правничу допомогу у даній справі становлять 7000,00 грн. Представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача індекс інфляції від суми страхової виплати у розмірі 13868 (тринадцять вісімсот шістдесят вісім) гривень 48 копійок, 3% річних від суми страхової виплати у розмірі 2886 (дві тисячі вісімсот вісімдесят шість) гривень 99 копійок та пеню від суми страхової виплати у розмірі 3512 (три тисячі п`ятсот дванадцять) гривень 50 копійок, що разом становить 20267 (двадцять тисяч двісті шістдесят сім) гривень 97 копійок, також просить стягнути індекс інфляції від суми судових витрат у розмірі 876 (вісімсот сімдесят шість) гривень 51 копійка, 3% річних від суми судових витрат у розмірі 238 (двісті тридцять вісім) гривень 23 копійки, що разом становить 1114 (тисяча сто чотирнадцять) гривень 74 копійок, та витрати на професійну правову (правничу) допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок та судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок. Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Предметом позову в цій справі є стягнення інфляційних втрат та 3% річних на нарахованих на суму грошових коштів за раніше винесеними судовими рішеннями на користь позивача, які були виконані відповідачем лише 12 квітня 2023 року. Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Грошове зобов`язання - це зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. За змістом статті 11 ЦК України та статті 174 ГК України підставами для виникнення грошових зобов`язань можуть бути різні юридичні факти. Грошові зобов`язання можуть виникати із договорів та інших правочинів, внаслідок завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди, у разі безпідставно набутого майна, а також у випадку трансформації зобов`язання в грошове шляхом присудження до виплати грошової компенсації за рішенням суду - частина 5 статті 11 ЦК України. Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Вказані висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18). В правовій системі України: законодавстві, судовій практиці та науковій доктрині, грошові зобов`язання виділяються в самостійну категорію і регулюються нормами права, які застосовуються до даного виду зобов`язань. Оскільки зобов`язання Страховика у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов`язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Згідно з наведеною нормою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних та інфляційні витрати не визнаються неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України і статті 230 ГК України. За змістом наведеної вище норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За договором страхування, згідно з положеннями статті 979 ЦК України, одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (пункт 3 статті 980 ЦК України). Згідно зі статтею 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком. Згідно зі статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України). Частина друга статті 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). У постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13, від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17. Законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання. Виходячи із положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. У розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Отже, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання. Наявність судових актів про стягнення заборгованості, не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. В розумінні положень наведеної норми Позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. З наведеного слідує, що 3 % річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися на суму основного боргу, а тому безпідставним є їх нарахування на стягнутий судовий збір та інші судові витрати. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2018 року (справа № 758/7649/16-ц, провадження № 61-11953св18), від 19 грудня 2018 року (справа № 372/3542/16-ц, провадження № 61-28566св18); від 10 січня 2019 року (справа № 718/2081/17, провадження № 61-11113св18). Враховуючи те, що відповідач допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, він не звільняється від обов`язку сплати 3 % річних, інфляційних втрат та пені, оскільки ці нарахування передбачені частиною другою статті 625 ЦК України та договором, та є невід`ємною/складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. 3 % річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися на суму основного боргу, а тому безпідставним є їх нарахування на стягнутий судовий збір та інші судові витрати. Нарахування та стягнення пені передбачено умовами Договору страхування, який наявний в матеріалах справи. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», підлягають частковому задоволенню, а саме слід стягнути з відповідача на користь позивача індекс інфляції від суми страхової виплати у розмірі 13868,48 грн., 3% річних від суми страхової виплати у розмірі 2886,99 грн. та пеню від суми страхової виплати у розмірі 3512,50 грн., що разом становить 20267,97 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення індексу інфляції від суми судових витрат у розмірі 876,51 грн., 3% річних від суми судових витрат у розмірі 238,23 грн., що разом становить 1114,74 грн., то вони задоволенню не підлягають. 3 % річних та інфляційні втрати нараховуються на суму основного боргу, а тому безпідставним є їх нарахування на стягнутий судовий збір та інші судові витрати. Щодо судових витрат Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір в розмірі 1073,60 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн., що відповідає заявленій в позові сумі в розмірі 21382,71 грн. Задоволеній сумі в розмірі 20267,97 грн. буде відповідати такий розмір судового збору: 1073,60 грн. х 20267,97 грн. : 21382,71 грн. = 1017,63 грн. - який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1017,63 грн. Щодо витрат на правничу допомогу Позивач також просив стягнути витрати на правничу в розмірі 7000,00 грн., в підтвердження чого надав договір № 10/07/19 від 10.07.2019 року, додаткову угоду №9 від 01.06.2023 року до договору № 10/07/19 від 10.07.2019 року та акт здачі-приймання наданих послуг від 07.06.2023 року. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до частин 2, 3 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Згідно з правилами пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява N 19336/04, п. 268). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження N 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. До позову додано договір № 10/07/19 від 10.07.2019 року, додаткову угоду №9 від 01.06.2023 року до договору № 10/07/19 від 10.07.2019 року та акт здачі-приймання наданих послуг від 07.06.2023 року, де сторони погодили вартість правничої допомоги в розмірі 7000,00 грн. Сторони погодили обсяг правничої допомоги. Представник позивача просив стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на надані послуги адвокатом розмірі 7000,00 грн. З урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку, що вказаними доказами підтверджується надання адвокатом послуг на професійну правничу допомогу у погодженому між адвокатом та клієнтом розмірі, а саме в розмірі 7000,00 грн. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданий адвокатом обсяг послуг, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Обсяг поданих суду позивачем документів по справі очевидно є пропорційним часу витраченому на їх складання, характер робіт не дублюється. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у статті 133, статтях 137, 141 ЦПК України. Витрати на правничу допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, участь у судових засіданнях). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження N 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні у справі "East/West Alliance Limited" v. Ukraine" ("Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України) від 23 січня 2014 року в § 268 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим, вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц (провадження N 14-382цс19). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази. Таким чином, загальна сума судових витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги у даній справі, понесених позивачем складає 7000,00 грн. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Згідно з правилами пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У даному випадку позовні вимоги у справі задоволено частково в розмірі 20267,97 грн., тобто на 94,786 відсотків. В зв`язку з цим, заявлені вимоги про стягнення судових витрат, зокрема - витрати на правничу допомогу, підлягають задоволенню частково, а саме пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 6635,07 грн.

Outcome: partial