Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсною та скасувати заяву [PERSON] про поділ квартири на два новосформовані об`єкти від 27.02.2019 року справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Київської області Дошкою Л.А. та зареєстровано в реєстрі № 438. Також просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора на нерухоме майно Захарченко Алли Василівни № 46927746 від 20 травня 2019 року, яким право власності на гараж по [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] . В обгрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що 15 серпня 2013 року [PERSON] було придбано у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Київської області Іщенко О.В. та зареєстровано в реєстрі за №807. Згідно п. 2 вказаного договору квартира має 40,80 кв.м. загальної площі, 27,10 кв.м. житлової площі; житлові кімнати 10,80 кв.м., 16,30 кв.м; кухня -7,60 кв.м., коридор 6,10 кв.м. 27.02.2019 року приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Київської області Дошкою Л.А. було засвідчено справжність підпису [PERSON] на заяві про поділ квартири на два новосформовані об`єкти. Із копії вказаної заяви вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу посвідченого Іщенко О.В. приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу 15.08.2013 року за №807, до складу якої входять: ванна кімната 1,20 кв.м., вбиральня 0,70кв.м., кухня 5,10 кв.м., коридор 6,20кв.м., житлові кімнати 10,50 кв.м., 16,50 кв.м. та гараж «Б» площею 26,85кв.м. Просить провести поділ належної їй квартири на два новосформовані об`єкти: об`єкт 1: квартира [ADDRESS] , а саме ванна кімната 1,20 кв.м., вбиральня 0,70 кв.м., кухня 5,10 кв.м., коридор 6,20кв.м., житлові кімнати 10,50 кв.м., 16,50 кв.м.; об`єкт 2: гараж «Б» площею 26,85 кв.м., розташований за адресою [ADDRESS] . 21 березня 2019 року рішенням виконавчого комітету Богуславської міської ради №44/3\~ гаражу загальною площею 37,54 кв.м, який належить [PERSON] , присвоєно адресу [ADDRESS] (колишня адреса [ADDRESS] ). Рішенням державного реєстратора на нерухоме майно Захарченко Аллою Василівною №46927746 від 20 травня 2019 року право власності на гараж по [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] . Позивачка також зазначає, що в провадженні Богуславського районного суду Київської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до ГУ Держгеокадастру у Київській області, Богуславської міської ради Обухівського району Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: [PERSON] про визнання рішення від 27 січня 2021 року незаконним та зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Київській області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3220610100:01:005:0197. Під час проведення підготовчого засідання позивачкою було надано правовстановлюючі документи на підставі яких було зареєстровано право власності на гараж по [ADDRESS] за [PERSON] . При цьому стало відомо про те що мова йде про гараж, який знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні позивачки [PERSON] . Сам спірний гараж відноситься до квартири [ADDRESS] , чим порушується право [PERSON] на узаконення свого права власності. Позивачка вважає, що право власності на гараж за [PERSON] було зареєстровано в порушення вимог закону та без відповідних правовстановлюючих документів, оскільки із копії договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Київської області Іщенко О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №807 вбачається, що відповідачка купила квартиру [ADDRESS] . З аналізу даного договору не вбачається, що [PERSON] набула право власності на будь-який гараж, зокрема і той, який знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні позивачки. На переконання позивачки державним реєстратором порушені вимоги ст.ст. 2, 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.54 Постанови Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1127 від 25 грудня 2015 року, що є підставою для скасування державної реєстрації об`єкта нерухомого майна. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Орло Ю.В. позов підтримала, посилаючись на вищевказані факти та докази. Відповідачка [PERSON] подала відзив на позов, в якому зазначила, що\~ згідно п. 54 Постанови Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1127 від 25 грудня 2015 року (в редакції на день прийняття рішення державним реєстратором) державна реєстрація права власності на нерухоме майно, утворене шляхом поділу майна, у тому числі в результаті виділення окремого об`єкта нерухомого майна зі складу нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів проводиться за умови наявності технічної можливості такого поділу. Відповідно до вимог для державної реєстрації права власності на об`єкт - гараж, що створюється шляхом поділу майна, нею було подано такі документи: заява [PERSON] , справжність підпису на заяві засвідчено приватним нотаріусом і зареєстровано в реєстрі за № 438; витяг з Державного реєстру, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його поділу (реєстраційний № 133481632206 від 29.10.2018 р.); технічний паспорт на гараж; витяг з рішення виконавчого комітету міської ради від 21 березня 2019 року за № 44/3 про присвоєння адреси гаражу, який належить [PERSON] : [ADDRESS] , колишня адреса: [ADDRESS] . Подані матеріали було розглянуто і заявлене прохання провести поділ належної їй нерухомості (право власності на об`єкт нерухомого майна до його поділу, реєстраційний номер об`єкта № 133481632206 від 29.10.2018 р.) на два новосформовані об`єкти квартиру і гараж задоволено. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] право власності на гараж по [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] (№ 46927746 від 20 травня 2019 року). Також відповідачка вказує на те, що пунктом 5 розд. II ст. 34 Закону України «Про нотаріат» передбачено засвідчення нотаріусом справжності підпису на документах. Згідно статті 78 Закону України «Про нотаріат» нотаріус засвідчує справжність підпису і не посвідчує факти, викладені в документі, а лише підтверджує, що підпис зроблено певною особою. Засвідчення справжності підпису нотаріусом не впливає на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Отже, дії приватного нотаріуса Дошки Л. А. щодо засвідчення справжності підпису на заяві [PERSON] є правочинними. Крім того, відповідачка зазначає, що жодна особа не може бути позбавлена права звертатися із заявою для вирішення питань будь-якого характеру і в компетенції судових органів не входить визнання дійсною чи недійсною та скасування будь-якого змісту заяви громадянина. Заява може бути відкликана лише заявником. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, виконавчий комітет Богуславської міської ради Київської області в судове засідання представника не направив, але подано заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дошка Людмила Анатоліївна в судове засідання не з`явилася, але подала заяву про розгляд справи без її участі. Суд, заслухавши представника позивачки, відповідачку та дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 15 серпня 2013 року [PERSON] було придбано у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Київської області Іщенко О.В. та зареєстровано в реєстрі за №807. Згідно п. 2 вказаного договору квартира має 40,80 кв.м. загальної площі, 27,10 кв.м. житлової площі; житлові кімнати 10,80 кв.м., 16,30 кв.м; кухня -7,60 кв.м., коридор 6,10 кв.м. 27.02.2019 приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Київської області Дошкою Л.А. було засвідчено справжність підпису [PERSON] на заяві про поділ квартири на два новосформовані об`єкти. Із копії вказаної заяви вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу посвідченого Іщенко О.В. приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу 15.08.2013 року за №807, до складу якої входять: ванна кімната 1,20 кв.м., вбиральня 0,70кв.м., кухня 5,10 кв.м., коридор 6,20 кв.м., житлові кімнати 10,50 кв.м., 16,50 кв.м. та гараж «Б» площею 26,85кв.м. Просить провести поділ належної їй квартири на два новосформовані об`єкти: об`єкт 1: квартира [ADDRESS] , а саме ванна кімната 1,20 кв.м.. вбиральня 0,70кв.м., кухня 5,10 кв.м., коридор 6,20кв.м., житлові кімнати 10,50 кв.м., 16,50 кв.м.; об`єкт 2: гараж «Б» 26,85 кв.м., розташований за адресою [ADDRESS] . Для державної реєстрації права власності на об`єкт - гараж, що створюється шляхом поділу майна, [PERSON] було подано такі документи: заява [PERSON] , справжність підпису на заяві засвідчено приватним нотаріусом і зареєстровано в реєстрі за № 438; витяг з Державного реєстру, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його поділу (реєстраційний № 133481632206 від 29.10.2018 р.); технічний паспорт на гараж; витяг з рішення виконавчого комітету міської ради від 21 березня 2019 року за № 44/3 про присвоєння адреси гаражу, який належить [PERSON] : [ADDRESS] , колишня адреса: [ADDRESS] . Рішенням державного реєстратора на нерухоме майно Захарченко Алли Василівни №46927746 від 20 травня 2019 року, право власності на гараж по [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] . Натомість, із копії договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Київської області Іщенко О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №807 вбачається, що відповідачка [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Зі змісту даного договору не вбачається, що [PERSON] набула право власності на будь-який гараж. Також, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.08.2013 вбачається, що державний реєстратор приватний нотаріус Богуславського районного нотаріального округу Київської області Іщенко О.В. зареєструвала за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 40,8 кв.м., житловою площею 27,1 кв.м. Відомості про гараж відсутні. Надана суду копія матеріалів реєстраційної справи №1832309432206 на гараж, розташований за адресою: [ADDRESS] , виготовлена за допомогою автоматизованої системи Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, не містить копії договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Іщенко О.В. 15.08.2013 року за №807. Тобто, державний реєстратор на нерухоме майно [PERSON] не була проінформована заявником [PERSON] про наявність зазначеного договору та про об`єкти, які відносились до квартири [ADDRESS] , що привело до неправильного рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на гараж по [ADDRESS] за [PERSON] . При вирішенні даного спору між сторонами, суд враховує наступні положення чинного законодавства. Відповідно до ст.\~ 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Згідно п.п. 1,2 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/ отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмовити в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (у редакції із змінами, внесеними згідно із Законом № 2255-IX від 12.05.2022; в редакції Закону № 3103-IX від 03.05.2023), у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Відповідно до п.9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. ст. 10-13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Стаття 13 Конвенції «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує, що «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». У розвиток положень цієї статті ЄСПЛ у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Тобто ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Чуйкін проти України» (Заява № 28924/04, від 13 січня 2011 року) зауважив, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II). При вирішенні даної справи суд враховує правові висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року (справа № 914/2350/18 (914/608/20, провадження № 12-83гс21). Щодо застосування частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~ № 1952-IV. 121. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначивши, що існують різні підходи у судовій практиці Верховного Суду щодо застосування приписів абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV стосовно ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). 122. В абзаці третьому частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом), зокрема, встановлювалося, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). 123. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. 125.Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. 126.Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, правильно застосувавши положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом). Щодо процедури вчинення дій державним реєстратором на підставі судового рішення. 127. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення Закону № 1952-IV регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення. 128.Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній нині редакції) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав. 129. Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. 130.Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. 131.Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV. 132.Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем. 133.При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення. Щодо відступу від висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду. 150.Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.10.2021 у справі № 545/1883/20, про те, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності призведе до відновлення порушених прав позивача і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити таке. 151. Пункт 126 цієї постанови свідчить, що обов`язок суду скасовувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав (обтяжень) слід розуміти як обов`язок суду вирішити наявний спір про право. 152.Отже, на момент подання позову та прийняття відповідного рішення судом першої інстанції задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішень про державну реєстрацію права власності від 30.12.2019 поновить права позивача та не призведе до стану правової невизначеності щодо спірного нерухомого майна. 153.Таким чином, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). 154.На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.10.2021 у справі № 545/1883/20, про те, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності призведе до відновлення порушених прав позивача і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності. Враховуючи висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року (справа № 914/2350/18 (914/608/20, провадження № 12-83гс21), суд констатує, що у даній справі позивачкою не доведено про порушення її права власності на гараж по [ADDRESS] , оскільки не надані докази про її право на вказане нерухоме майно, а згідно частини 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, у тому числі обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України), а відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивачкою не заявлено позовну вимогу про визнання її права на спірний гараж з належним обгрунтуванням, а зідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В даній справі позивачка обрала неефективний спосіб захисту, оскільки ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За викладених вище обставин суд приходить до висновку, що необхідно відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання протиправним та скасуванні рішення державного реєстратора на нерухоме майно Захарченко Алли Василівни № 46927746 від 20 травня 2019 року, яким право власності на гараж по [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] . Щодо вимоги позивачки про визнання недійсною та скасуванні заяви [PERSON] про поділ квартири на два новосформовані об`єкти від 27.02.2019 року справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Київської області Дошкою Л.А. та зареєстровано в реєстрі № 438, суд враховує, що пунктом 5 розд. II ст. 34 Закону України «Про нотаріат» передбачено засвідчення нотаріусом справжності підпису на документах, а згідно статті 78 Закону України «Про нотаріат» нотаріус засвідчує справжність підпису і не посвідчує факти, викладені в документі, а лише підтверджує, що підпис зроблено певною особою. Таким чином, засвідчення справжності підпису нотаріусом не впливає на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Особа не може бути позбавлена права звертатися із заявою для вирішення питань будь-якого характеру і в компетенцію суду не входить визнання дійсною чи недійсною та скасування будь-якого змісту заяви громадянина. Заява може бути відкликана лише заявником. Тому з наведених підстав необхідно відмовити позивачці в задоволенні цієї вимоги. З урахуванням викладеного та

Outcome: dismissed