Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить зняти з реєстраційного обліку, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування майном, зняття з реєстраційного обліку. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було прийнято рішення щодо припинення Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» де а п.п. 1.2 визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсибанк», виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. Позивачу належить на праві приватної власності - однокімнатна квартира, загальною площею 41, 70 кв.м., житловою площею 18,90 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За позивачем таке право зареєстроване відповідно до договору іпотеки. 16 травня 2008 року між Позивачем та громадянином України - [PERSON] було укладено договір кредиту № 406/168/08-П, відповідно до якого, Банк надає у тимчасове користування та умовах забезпечності, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 69 000, 00 дол. США. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №406/168/08-П, [PERSON] як «Іпотекодавець» передав в іпотеку: однокімнатну квартиру, загальною площею 41,70 кв.м., житловою площею 18,90 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] не належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - АТ «Альфа-Банк» звернув стягнення на квартиру Іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п.4.6.3. Іпотечного договору) та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. Підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п. п. 4.6.3. Договору іпотеки, від 16.05.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. На теперешній час [PERSON] зареєстрована в квартирі, власником якої є АТ «Альфа-Банк». За даних обставин позивач звертався до відповідача з вимогою звільнити житлове приміщення, намагалися врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення, проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. На думку представника позивача, такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до суду, та просить суд визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування квартирою та зняти її з реєстраційного обліку. Представник позивача у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що за змістом п. п. 4.6.3. умов іпотечного договору, від 16.05.2008 року, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.02.2021 року № 245492693, було зареєстровано право власності за АТ «Альфа-Банк», в саме на однокімнатна квартира, загальною площею 41,70 кв.м., житловою площею 18,90 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням АТ «Укрсоцбанк», № 5/2019, від 15.10.2019 року, було припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», де в п.п. 1.2, визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк». Отже, з 23.02.2021 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить банку. Доказів того, що вказане рішення державного реєстратора про перереєстрацію квартири, було скасовано, до суду не надано ні позивачем, ні відповідачем. Відповідно до довідки Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.01.2021 року, в квартирі яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - власником якої є АТ «Сенс-Банк», зареєстрована одна особа - [PERSON] , [INFO] . Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові Верховного Суду України, від 27 травня 2015 року, у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України, дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до положень ч. 1, 5 ст. 403, ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». З огляду на вказане, суд вважає що вимоги позивача в частині визнання відповідача такими, що втратили право користування квартирою підлягають задоволенню, оскільки відповідачем до суду не надано жодного доказу в обгрунтування своєї позиції. Щодо вимог позивача стосовно зняття відповідача з реєстраційного обліку місця проживання в квартирі, суд зазначає наступне. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України, від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зі змісту цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. (Вказані вище правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України №6-57 від 16.01.2012р.). Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що підстави для задоволення позову в цій частині відсутні, оскільки є передчасними. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір, в розмірі 4540 грн. 00 коп. Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення судових витрат судового збору з відповідачки на користь позивача в розмірі 4540 гривень 00 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: partial