Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, яким просить стягнути з відповідача на його користь 100 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання. В обґрунтування позову послався на те, що він працював в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища та небезпечних умов праці на підприємствах «Укрзахідвугілля» більше 20 років. 30.11.2004 Львівською обласною клінічною лікарнею, профпатологічним відділенням йому було встановлено професійне захворювання, а саме антракосилікоз Іст., емфізема легень ДН (ІІ) ст.. По наслідкам встановленого діагнозу дирекцією ЗАТ «Львівсистеменерго» було створено комісію по розслідуванню підстав отримання професійного захворювання. 24.01.2005 комісією було складено Акт за формою П-4 розслідування хронічного професійного захворювання. За результатами розслідування було встановлено, що причиною професійного захворювання є вугільно-природній пил, несприятливі фактори мікроклімату, порушення норм і правил охорони праці, гігієнічних правил і нормативів. У зв`язку із виявленням у нього професійного захворювання, його було скеровано для огляду на МСЕК. Де, 03.02.2005 Обласною МСЕК №3 йому було вперше встановлено 45% втрати професійної працездатності по наслідкам отриманого професійного захворювання та встановлено третю групу інвалідності, в додаткових видах допомоги передбачено санітарно-курортне та медикаментозне лікування. При переогляді МСЕК 03.01.2008 йому було підтверджено 50% втрати професійної працездатності по наслідкам отриманого професійного захворювання та встановлено третю групу інвалідності, в додаткових видах допомоги передбачено санітарно-курортне лікування. Зазначає, що внаслідок професійного захворювання йому завдано значну моральну шкоду у вигляді фізичних та душевних страждань. Стверджує, що відчуває незручності в повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі та моральні страждання, відчуває себе неповноцінною людиною, не в змозі вести активне життя, змушений регулярно звертатись за медичною допомогою, проходи лікування та приймати медикаменти. Постійні обстеження та лікування призводять до значного витрачання коштів. Відчуває постійні болі в попереку, кашель, задишка, які спричинені професійним захворюванням. Погіршення стану здоров`я, яке виникло внаслідок професійного захворювання, призводять до депресивного стану. Відновлення здоров`я є неможливим. Наведені обставини значним чином змінили ритм та порядок його життя, порушили нормальні життєві зв`язки, він повинен прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Зміни в життєвих відносинах, сімейних обставинах, викликають у нього також значні моральні переживання. 24.04.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду на 18.05.2023. 12.05.2023 представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила що проти позову заперечує, оскільки вважає вимогу позивача незаконною, необґрунтованою, та такою що не підлягає до задоволення. Вказала, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не є належним відповідачем у даній справі, оскільки позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов`язків, а тому заподіяна йому шкода випливає з трудових правовідносин і повинна відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці на підставі ст.1167 Цивільного кодексу України та ст.237-1 Кодексу законів про працю України. Також зазначила, що позивач звернувся із позовом до суду у травні 2023 року, відтак з цього часу виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон №1105 у редакції чинній з 01.01.2015 року, який покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачає можливості такого відшкодування за рахунок відповідача. До того ж звертає увагу на те, що довідкою МСЕК про відсоток стійкої втрати працездатності є тільки підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди - частини втраченого заробітку, і не є підтвердженням факту заподіяння позивачу моральної шкоди. Крім того, позивачем не долучено до матеріалів справи жодного доказу про наявність факту спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з професійним захворюванням на момент ушкодження здоров`я, а саме у 2001 році. Також, жодних медичних документів, які б підтверджували перенесений стрес, депресію, які зазнав позивач внаслідок моральних страждань у результаті професійного захворювання останній не надав. Разом з тим, зазначає, що у позивача часткова втрата професійної працездатності у професії, яка викликала професійне захворювання. Тому, позивач може працювати на інших професіях, які не пов`язані з впливом шкідливих факторів. У зв`язку із зазначеним, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 18.05.2023 протокольною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. В судових засіданнях 14.07.2023 та 08.09.2023 оголошено перерву для долучення представником позивача оригіналів документів для їх огляду. 06.10.2023 представник позивача у судовому засіданні підтримала позов та просила його задовольнити з підстав вказаних у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечила з підстав, вказаних у відзиві. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. З 17.08.1981 по 28.02.2019 позивач працював на вугледобувних підприємствах «Укрзахідвугілля» на підземних роботах у шкідливих умовах, що підтверджується копіями з трудової книжки (а.с.9-11). 24.01.2005 комісія ЗАТ «Львівсистеменерго» провела розслідування випадку хронічного професійного захворювання [PERSON] , про що було складено акт розслідування професійного хронічного захворювання, по формі П-4, згідно із якими встановлено, що професійне захворювання виникло внаслідок контакту з вугільно-породним пилом, вугільно-природній пил, несприятливі фактори мікроклімату, порушення норм і правил охорони праці, гігієнічних правил і нормативів(а.с.12-13). Як вбачається із виписки з довідок МСЕК від 03.02.2005 позивачу вперше встановлено третю групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання, визначено ступінь втрати професійної працездатності 45%. При переогляді МСЕК 03.01.2008 йому було встановлено 50% втрати професійної працездатності по наслідкам отриманого професійного захворювання та встановлено третю групу інвалідності, в додаткових видах допомоги передбачено санітарно-курортне лікування (а.с.14,15). У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений періодично звертатися за медичною допомогою, що підтверджується копіями його медичних документів (а.с16-21). Вирішуючи спір в межах заявленого предмету позову, суд виходить з наступного: Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Ч.4 ст.43, ч.1 ст.46 Конституції України визначають право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 4 ЗУ від 14 січня 1998 року «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Відповідно до підпункту «е» п. 1 ч.1 ст. 21 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом і III групи інвалідності, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. За ч.2 ст.13 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою. Таким чином, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» пов`язував з настанням страхового випадку. 20 березня 2007 року набрав чинності Закон № 717-V, яким був виключений підпункт «е» п.1 ч.1 ст. 21 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» , а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 2371 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України). З огляду на вказане Закон №717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Враховуючи викладене, до спірних правовідносин слід застосовувати ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, що відображено у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 459/3304/16-ц (провадження № 61-27804св18). Як вбачається з матеріалів справи, на час встановлення позивачеві втрати працездатності обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на Фонд соціального страхування на підставі «е» п. 1 ч.1 ст. 21 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла на той час. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №1442 "Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області з 01.01.2023 припинено та реорганізовано шляхом приєднання до Пенсійного фонду України. З 01.01.2023 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №2620-IX від 21.09.2022 (далі-Закон №2620-IX). Частиною 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2620-IX визначено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Постановою КМУ від 29 листопада 2022 року № 1323 «Деякі питання забезпечення здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» встановлено, що залишки коштів, які утворилися на рахунках виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та її робочих органів станом на кінець останнього банківського дня у системі електронних платежів Національного банку у 2022 році, перераховуються власниками рахунків в перший банківський день 2023 року на дохідний рахунок Пенсійного фонду України, відкритий в Державній казначейській службі для обліку коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, з подальшим їх спрямуванням цього ж дня на видатковий рахунок Пенсійного фонду України для здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Пунктом 3 вищезазначеної постанови доручено Пенсійному фонду України з 02 січня 2023 року забезпечити здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" на підставі переданих виконавчою дирекцією Фонду Соціального страхування та її робочими органами справ, баз даних, носіїв інформації та програмного забезпечення, а також підготовлених нею виплатних документів на січень 2023 року. З січня 2023 року здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" фактично забезпечено Пенсійним Фондом України та його органами. Таким чином Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України. На наведених обставин, суд відхиляє доводи відповідача про те, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не є належним відповідачем по справі. Твердження відповідача про те, що на час звернення позивача із цим позовом набула чинності редакція ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, суд також вважає необґрунтованими, оскільки спір щодо відшкодування шкоди відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на її відшкодування, що виникло у позивача з дня встановлення йому втрати професійної працездатності, тобто 2004 року, тобто саме за рахунок Пенсійного Фонду, як правонаступника Фонду соціального страхування України. Відповідно до ч.2, 3 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ч.1 ст.1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як зазначено у п.4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Матеріали справи містять достатньо доказів, що свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров`я при виконанні трудових обов`язків, що потягло за собою професійне захворювання, внаслідок чого його життєві зв`язки змінились, та існує потреба в докладанні додаткових зусиль для організації життя позивача, необхідність вживання додаткових заходів для підтримання його здоров`я, яке зазнало непоправного погіршення внаслідок роботи у небезпечних умовах праці. Доводи відповідача про недоведеність позивачем факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки, сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди, що повністю кореспондується з нормою ст.3 Конституції України за якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Вищенаведені обставини справи та правові положення, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров`я при виконанні трудових обов`язків, що потягло за собою професійне захворювання, а отже, про право позивача на її відшкодування. Однак заявлений до стягнення розмір моральної шкоди є завищеним. З врахуванням глибини завданих моральних страждань, вимог розумності і справедливості, належним розміром відшкодування моральної шкоди на думку суду буде розмір 10 000 гривень. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави, в мінімальному розмірі, що передбачено Законом України "Про судовий збір" в позовах майнового характеру, поданого фізичною особою.

Outcome: partial