Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Чайний советник» (далі-ТОВ), із врахуванням заяви від 28 серпня 2023 року, про стягнення заборгованості за нараховану, але не виплачену заробітну плату за березень 2022 року у сумі 6665,40 грн., квітень 2022 року-8280 грн., травень 2022 року-8280 грн., червень 2022 року-6143,73 грн., та 108601,96 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 04 червня 2022 року по 22 лютого 2023 року. Позов обгрунтований тим, що позивач перебував у трудових відносинах із ТОВ на посаді начальника відділу збуту з 21 березня 2021 року і був звільнений за угодою сторін 03 червня 2022 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Повний розрахунок при звільненні не проведений, при цьому ТОВ, як страхувальником, не подані відповідні дані до органу пенсійного фонду. Загальна кількість днів прострочення-188. Просить позов задовольнити та стягнути витрати по сплаті 1073,60 грн. судового збору та 3000 грн. правничої допомоги. Згідно ст.ст.19, 274\~ЦПК\~України дана справа, яка є малозначною, підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до відзиву від 23 червня 2023 року представник відповідача адвокат Колесник Г.М. просить відмовити у позові з посиланням на те, що внаслідок військової агресії рф у ТОВ порушена операційна діяльність і не здійснюється підприємницька діяльність, директор [PERSON] працює з 24 березня 2023 року, бухгалтерська та підприємницька документація від колишнього директора передана не була. Вся територія Чернігівської області визнана територією активних бойових дій з 24 лютого 2022 року по 03 квітня 2022 року. За березень 2022 року (простій) позивачу до виплати належало 6665,40 грн., за квітень та травень 2022 року нарахування відсутні, за червень 2022 року (компенсація відпустки) до виплати залишилось 6143,73 грн.. У березні 2022 року у ТОВ був простій. Наразі повідомити про здійснення розрахунків при звільненні позивача немає можливості. З березня по 03 червня 2022 року робота позивачем не виконувалась. При вирішенні справи підлягають врахуванню положення ст.117 КЗпП із врахуванням шестимісячного періоду відповідальності, при цьому ТОВ підлягає звільненню від даної відповідальності через втрату можливості виплат із заробітної плати на час звільнення позивача внаслідок ведення бойових дій та відсутності електропостачання. Також визначені позивачем 108601,96 грн. середнього заробітку є непропорційними щодо суми невиплаченої заробітної плати. Також вимоги позивача, враховуючи ст.233 КЗпП України щодо строку звернення до суду, є передчасними і задоволенню не підлягають, оскільки вимоги по невиплаті звільненому працівнику належних сум, що є триваючим правопорушенням, мають бути заявлені після фактичного розрахунку. В поясненнях від 28 серпня 2023 року позивач [PERSON] вказує про виконання ним трудових обов`язків у березні 2022 року-розвозив виготовлену продукцію, у квітні-червні 2022 року його робота за погодженням із директором [PERSON] була дистанційна. В ТОВ не винесено наказів про припинення діяльності, також при простої підлягає оплаті заробітна плата відповідно до ст.113 КЗпП України. Витрати на правничу допомогу відповідача завищені. В запереченнях від 28 вересня 2023 року проти письмових пояснень представник відповідача адвокат Колесник Г.М. зазначає про недотримання позивачем ст.49 ЦПК України в частині уточнення позовних вимог, в даному випадку змінено предмет позову, також позивачем неправильно розраховані суми до стягнення. Відповідно до заяви від 02 жовтня 2023 року позивач [PERSON] позов підтримує, справу просить розглянути за відсутності. Згідно клопотання від 02 жовтня 2023 року представник відповідача адвокат Колесник Г.М. просить здійснити розгляд справи 02 жовтня 2023 року за відсутності. Інші заяви, клопотання сторін станом на 02 жовтня 2023 року відсутні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ч.2 ст.247\~ЦПК\~України не здійснюється. Фактичні обставини та мотиви, з яких виходить суд, із застосованими нормами права. Позивачем по справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання в м.Ніжині Чернігівської області, останній в період з 11 березня 2021 року по 03 червня 2022 року перебував у трудових відносинах із ТОВ «Чайний советник» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України-38854790, види діяльності-роздрібна торгівля переважно продуктами харчування) на посаді начальника відділу збуту, що підтверджується копіями відповідних наказів по ТОВ від 10 березня 2021 року за №11-К, 03 серпня 2022 року за №1-к, звільнений 03 червня 2022 року за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України, що також підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача, про що заперечення сторін під час судового розгляду відсутні. Згідно даних Індивідуальних відомостей про застраховану особу по Пенсійному фонду України щодо позивача [PERSON] за 2022 рік наявні відомості про суму заробітку для нарахування пенсії по страхувальнику ТОВ,-за січень 24840, лютий-12420, березень-8280, за інші місяці до кінця року-0. Відповідно до розрахункових листків ТОВ щодо позивача за березень 2022 року-простій, нараховано 8280 грн., до виплати 6665,40 грн., борг на кінець місяця-6665,40 грн.; за червень 2022 року-компенсація відпустки, нараховано 7631,96 грн., до виплати-6665,40 грн., борг на кінець місяця-12809,13 грн.. Згідно повідомлення відповідача від 22 серпня 2023 року середньоденна заробітна плата позивача становить 636,92 грн.. Станом на час розгляду справи суду не подані докази щодо виплати відповідачем всіх сум, що належали позивачу в день його звільнення 03 червня 2022 року, що є порушенням відповідачем вимог ст.116\~КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення), згідно якої\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. При недотриманні роботодавцем вимог ст.116 КЗпП України для нього настають наслідки, передбачені ст.117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальності за даною статтею у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.11.2022 року у справі № 359/3879/20). Зміни щодо ст.ст.116, 117 КЗпП України набрали законної сили 19 липня 2022 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказує на те, що затримка з остаточним розрахунком з позивачем, обумовлена об`єктивними зовнішніми чинниками-збройною агресією рф проти України, що розпочалась 24 лютого 2022 року, яка вплинула на виробничу діяльність відповідача в цілому. Відповідач є суб`єктом господарювання, який здійснює роздрібну торгівлю переважно продуктами харчування. Загальновідомим фактом є те, що 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією рф проти України на території України введено та діє воєнний стан. Відповідно до ст.10 Закону України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану, який набрав законної сили 24 березня 2022 року, роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Згідно з ч.2 ст.1 Закону України Про правовий режим воєнного стану на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених ст.ст.43, 44 Конституції України, які стосуються права на працю. Відповідач, посилаючись на припинення господарської діяльності, жодного доказу з цього приводу суду не подав, тобто останнім не доведено, що ТОВ у зв`язку з військовою агресією рф проти України та введення у зв`язку з чим воєнного стану в Україні об`єктивно не мав можливості виконувати свої зобов`язання та допустив затримку розрахунку з позивачем при звільненні. За приписами ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Також сам по собі воєнний стан не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 березня 2023 року в справі №922/1093/22). \~ \~ \~ \~Станом на час розгляду справи невиплачена заробітна плата позивача, із врахуванням встановлених судом обставин, зокрема даних пенсійного фонду, розрахункових листків за березень, червень 2022 року, меж заявлених вимог,-становить за березень 2022 року-6665,40 грн., за квітень 2022 року-8280 грн., за травень 2022 року-8280 грн., за червень 2022 року-6143,73 грн., всього 29369,13 грн., які підлягають стягненню на користь позивача (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів). В даній частині позов підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~Також відповідач не звільнений від відповідальності, визначеної ст.117 КЗпП України, відповідно до якої (в редакції, чинній на час звільнення позивача), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року справі № 755/12623/19). Відповідно до ст.233 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення-в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу, Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.116, 117 цього Кодексу треба розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. При цьому Конституційний Суд України звернув увагу, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Судом встановлено, що на час звернення позивача з позовом до суду і на час розгляду справи належні суми при звільненні позивачу не виплачені, тобто фактичний розрахунок не проведено, а отже і перебіг строку звернення працівника до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбачений ст.233 КЗпП України, не розпочався. Вказане узгоджується як з Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012, так і з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року справі № 755/12623/19. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 вказала, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачав чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України. Також оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, у зв`язку з чим суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. За встановленими у справі обставинами розмір невиплаченої відповідачем позивачу заробітної плати складає 29369,13 грн., при цьому позивач після звільнення 03 червня 2022 року звернувся до суду із позовом 22 лютого 2023 року, тобто майже через 8 місяців, та визначив загальний розмір виплат відповідно до ст.117 КЗпП України у розмірі 108601,96 грн., що із врахуванням обставин справи, виникнення спірних правовідносин сторін зокрема і під час дії воєнного стану, вимог розумності та справедливості, пропорційності суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача необхідно визначити в сумі 50000 грн., що є належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача. Позов в даній частині підлягає частковому задоволенню. Зазначена сума визначена без прибуткового податку з громадян та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата даного податку є відповідно обов"язком роботодавця та працівника. Також при розгляді справи судом враховується, що уточнення предмету позову можливе як збільшення або зменшення матеріальної вимоги в межах одного й того самого способу захисту порушеного права чи інтересу, що і вчинено позивачем при подачі заяви 28 серпня 2023 року, в якій ним визначені конкретні суми заробітної плати та середнього заробітку. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню, на користь позивача підлягають стягненню із відповідача 29369,13 грн. заробітної плати (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів), 50000 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів). Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову-на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати, у зв`язку з чим 1073 грн. 60 коп судового збору підлягають стягненню із відповідача в дохід держави, а, із врахуванням сплати позивачем 1073 грн. 60 коп судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку,-вказаний судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь позивача із врахуванням часткового задоволення позову в цій частині, а саме у розмірі 494,29 грн. (1073,60*46,04%(50000/108601,96*100=46,04) /100=494,29). Представництво позивача Капленка М.В. згідно ордеру та договору від 27 грудня 2022 року здійснюється адвокатом Гордієць В.С., останньою згідно опису робіт від 21 лютого 2023 року надані послуги щодо консультування, пошуку судової практики, складення та подання запитів, складення та подання позову, оплата яких у розмірі 3000 грн. здійснена позивачем відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 21 лютого 2023 року. Згідно з практикою Європейського\~\~суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір-обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд вважає витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. співмірними зі складністю справи та обсягом вищезазначених наданих адвокатом послуг, що є підставою для їх стягнення на користь позивача із відповідача. Із врахуванням відхилення всіх аргументів по позиції відповідача суд не знаходить підстав для задоволення вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу даної сторони. При розгляді справи суд виходить виключно із тих доказів, що надані сторонами під час судового розгляду із врахуванням змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Outcome: partial