Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

У листопаді 2022 року через систему «Електронний суд» до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, відповідно до якої позивач просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» заборгованість за несвоєчасне виконання заочного рішення Московського районного суду м.Харкова від 25.08.2009 року по спр.№2-4325/09 суму заборгованості за період з 24.02.2019 р. по 23.02.2022 р. за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3 % річних) в розмірі 2 203,18 гривень та сума заборгованості з інфляційних втрат в розмірі 4416,23 грн., а всього 6 619,41 грн. В обґрунтування позову вказано, що 06 грудня 2007 р. між відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк», правонаступником якого є Публічний акціонерний банк АБ «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 259 відповідно до якого позичальнику було надано кредит в сумі 180 000,00 гривень зі сплатою за користування кредитними коштами 16,9 % річних на строк з 06 грудня 2007 року по 05 грудня 2019 року (п.п. 1.1 Кредитного договору). Банк належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, визначені п.п.1.1, Позичальник отримав кредитні кошти в повному обсязі. Окрім цього, для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 06.12.2007 року між Банком, позичальником та [PERSON] було укладено Договір поруки №1, відповідно до якого Поручитель поручається перед Кредитором за виконання Позичальником зобов`язань по Кредитному договору (п.1.1. Договору поруки). Згідно п.1.2. Договору поруки Поручитель несе солідарну відповідальність з Позичальником перед Кредитором за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25.08.2009 року по спр.№2-4325/09 (далі за текстом - Рішення) позов Банку задоволено. Вирішено: стягнути солідарно з [PERSON] , та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» в особі Харківської філії АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором №259 від 06.12.2007 року у розмірі 186 742, 65 грн., стягнути солідарно судові витрати в розмірі 1730,00 грн. у рівних частинах по 432,50 грн. з кожного. Позивачем у позовній заяві зазначено, що в рахунок погашення заборгованості вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . Отже, рішенням суду встановлено розмір невиконаних зобов`язань за укладеним Кредитним договором, що становить 186 742,65 грн. та встановлено солідарну відповідальність позичальника (відповідача-1) та поручителя (відповідача-2) за не виконання зобов`язань за кредитним договором. 11.11.2013 року в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення на визначене рішенням майно-предмет іпотеки - реалізовано квартиру [ADDRESS] . Оскільки, після реалізації предмета іпотеки сума заборгованості, визначена рішенням не була погашена, 27.07.2015 року Шевченківським ВДВС у м.Києві ЦМУ МУЮ (м.Київ) відкрито виконавче провадження [NUMBER], боржником за яким є [PERSON] ,, стягувачем - АБ «УКРГАЗБАНК». У позовній заяві зазначено, що 12.08.2022 головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м.Київ Мороз Л.Є. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] у зв`язку з повним виконанням рішення суду. 04.11.2014 року Шевченківським ВДВС у м.Києві ЦМУ МУЮ (м.Київ) відкрито виконавче провадження [NUMBER], боржником за яким є [PERSON] стягувачем - АБ «УКРГАЗБАНК». 12.08.2022 головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м.Київ Мороз Л.Є. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] у зв`язку з повним виконанням рішення суду. Позов мотивовано тим, що враховуючи тривале невиконання, те, що позичальник порушив виконання взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором, зокрема, своєчасно не повернув кредитні кошти та не сплатив проценти за їх користування, не сплатив пеню за порушення зобов`язань , в зв`язку з чим Банк був вимушений звернутись з позовом до суду - то за таких обставин Банк має законне право на стягнення солідарно з позичальника та поручителя сплати 3% річних від простроченої суми за несвоєчасне виконання заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 25.08.2009 року по спр.№2-4325/09. Так, позивачем зазначено, що за порушення позичальником та поручителем виконання своїх зобов`язань, Банком у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України за період з 24.02.2019 року по 23.02.2022 року було нараховано 3% річних від простроченої суми у розмірі 2 203,18 гривень за сумою заборгованості, встановленою рішенням Московського районного суду м.Харкова від 25.08.2009 року по спр.№2-4325/09. Так, інфляційні втрати внаслідок несвоєчасного погашення кредиту та процентів з 24.02.2019р. по 23.02.2022 року 4416,23 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 26.12.2023 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом. Розгляд цивільної справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 14.04.2023 до суду через систему «Електронний суд» надійшли пояснення представника позивача. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовну заяву у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2009 року по справі 2-4325/09 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» в особі Харківської філії АБ «Укргазбанк» задоволено. Стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» в особі Харківської філії АБ «Укргазбанк» солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №259 від 06.12.2007 у сумі 186 742 грн. 65 коп. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №259 від 06.12.2007 звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу №6506 віл 13.12.2004 року. Визначено виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Зобов`язано Сектор громадянства, іміграції і реєстрації фізичних осіб Московського РВ ХМУ у м. Харкові зняти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] . Стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» в особі Харківської філії АБ «Укргазбанк» з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] судові витрати у сумі 1730,00 грн. у рівних частинах по 432,50 грн. з кожного. Рішення набрало чинності. У вказаному рішенні Московського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2009 року по справі 2-4325/09 встановлено наступні обставини: 06 грудня 2007 року між Харківською філією ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №259, згідно якого останньому надано кредит у сумі 180 000,00 грн. на строк з 06.12.2007 року по 05 грудня 2019 року зі сплатою позичальником процентів, виходячи із 16,9% річних. Згідно до розрахунком сума заборгованості по кредитному договором №259 від 06.12.2007 станом на 24 липня 2019 року [PERSON] , не виконує свої зобов`язання за кредитним договором з вересня 2008 та станом на 24.07.2009 має заборгованість по кредиту 176 108,29 грн., заборгованість по процентам 24 699,89 грн., що разом становить 200 808,18 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань складає 8 685,47 грн. Вказані обставини встановлені рішення суду, яке набрало законної сили, а тому в порядку ст. 82 ЦПК України встановленню не підлягає. Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11.11.2013 року в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення на визначене рішенням майно-предмет іпотеки - реалізовано квартиру [ADDRESS] . Оскільки, після реалізації предмета іпотеки сума заборгованості, визначена рішенням не була погашена, 27.07.2015 року Шевченківським ВДВС у м.Києві ЦМУ МУЮ (м.Київ) відкрито виконавче провадження [NUMBER], боржником за яким є [PERSON] ,, стягувачем - АБ «УКРГАЗБАНК». Як вбачається з матеріалів справи 12.08.2022 головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ Мороз Л.Є. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа від 25.07.2015 №2-4325/2009 виданого Московським районним судом м. Харкова (дата надходження виконавчого документа 24.07.2015) про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» в особі Харківської філії АБ «Укргазбанк» борг в сумі - 23 615,30 грн. у зв`язку з повним виконанням рішення суду відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Також з матеріалів справи вбачається, що 12.08.2022 головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ Мороз Л.Є. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа від 25.07.2015 №2-4325/2009 виданого Московським районним судом м. Харкова (дата надходження виконавчого документа 02.11.2014) про стягнення боргу в сумі - 23 615,30 грн., боржник [PERSON] у зв`язку з повним виконанням рішення суду відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», підстава рішення суду виконано у повному обсязі солідарним боржником [PERSON] по ВП [NUMBER]. При цьому, позивач при зверненні до суду з позовом визначив предмет позову, як стягнення за період з 24.02.2019 р. по 23.02.2022 р. за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3% річних) в розмірі 2 203,18 гривень та сума заборгованості з інфляційних втрат в розмірі 4416,23 грн., а всього 6 619,41 грн. Згідно із ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 530 та ст. 599 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З правового аналізу зазначених вище норм вбачається, що з метою належного виконання зобов`язання сторонам договору необхідно дотримуватися визначених у договорі строків сплати коштів. Прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно із ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Зокрема, ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування за ч.2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення, нарахованого на суму боргу, має компенсаційний характер, а не штрафний, зважаючи на що три проценти річних за даною статтею не є неустойкою, в розумінні ст. 549 ЦК України. З правового аналізу вказаної норми вбачається, що нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отримані компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові та стягнутими рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2009 року. У разі, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц. Як уже зазначалось рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2009 року по справі 2-4325/09, стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» в особі Харківської філії АБ «Укргазбанк» солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №259 від 06.12.2007 у сумі 186 742 грн. 65 коп. Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 визначено, що правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Таким чином зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Зважаючи на зазначене вище, з урахування рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2009 року по справі 2-4325/09, яким стягнуто суму боргу, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилось та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Проте, незважаючи на зазначене вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, зважаючи на наступне. Позивачем обґрунтовано 3 відсотки річних від простроченої суми та інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України за такий період прострочення - з 24.02.2019 р. по 23.02.2022 р. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що вказаний позивачем період, а саме дата, з якої нараховано три проценти річних, є безпідставним та необґрунтованим. Оскільки наслідком невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 процентів річних та інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Згідно із ч. 3 ст. 653 ЦК України якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав та інтересів фізичних та юридичних осіб. Разом із тим, відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, тобто за наявності прямої вказівки про це в законі. Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням сили рішенням суду. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни. Виходячи з наведених вище положень законодавства та вже усталеної судової практики, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь прострочення. За загальним правилом, договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, що передбачене положеннями ч.2 ст.625 ЦК України. У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 проценти річних та інфляційні втрати визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 процентів річних та інфляційних втрат за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні. Так, при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні, а періодом, за який підлягають стягненню три проценти річних, є період з дня набрання цим рішенням законної сили та до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. При цьому, в розрахунку заборгованості, який долучений позивачем до позовної заяви 3% річних та інфляційні витрати від простроченої суми нараховано позивачем за період з 24.02.2019 по 24.02.2022 із основної суми заборгованості за договором 29 834,29 грн., яка в подальшому зменшувалась до 18 722,27 грн. При цьому, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2009 року по справі 2-4325/09 заборгованість за кредитним договором №259 від 06.12.2007 стягнута солідарно заборгованість у сумі 186 742 грн. 65 коп. А отже наведений позивачем розрахунок не може бути прийнятий судом, так як вихідна сума не відповідає сумі визначеній у рішенні суду. Крім того, згідно вказаного рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2009 року по справі 2-4325/09 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №259 від 06.12.2007 звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу №6506 віл 13.12.2004 року. Так, позивачем у позовній заяві зазначено, що 11.11.2013 року в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення на визначене рішенням майно-предмет іпотеки - реалізовано квартиру [ADDRESS] , однак доказів вказаних обставин матеріали справи не містять, а також позивачем не вказано за яку суму було реалізовано вказану квартиру, для можливості належного обрахунку суми заборгованості, яка залишись після реалізації вказаної квартири. Разом з тим, згідно інформації про виконавчі провадження [NUMBER], [NUMBER] сума заборгованості, яка стягувалась із відповідачів становить 23 615,30 грн., при цьому, як уже зазначалось судом, позивач у своєму розрахунку заборгованості, який долучено до позовної заяви 3% річних та інфляційні витрати від простроченої суми нараховано ним за період з 24.02.2019 по 24.02.2022 із основної суми заборгованості за договором 29 834,29 грн., яка в подальшому зменшувалась до 18 722,27 грн. У зв`язку із викладеним, суд позбавлений можливості самостійно здійснити перерахунок 3 процентів річних та інфляційних втрат. Невиконане грошове зобов`язання, на яке позивач просить нарахувати 3 проценти річних, є не зобов`язанням за кредитним договором 259 від 06.12.2007, а трансформованим з нього зобов`язанням, встановленим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2009 року по справі 2-4325/09. При обрахунку 3 процентів річних, за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеній судовому рішенні у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення. При цьому , долучена до матеріалів справи виписка по рахунку [PERSON] не є розрахунком заборгованості, та не містить даних щодо сума заборгованості за вказаний у позовній заяві період та нарахованих не неї суми 3% річних та інфляційних втрат, а містить лише рух коштів по вказаному рахунку та часткове погашення заборгованості щомісячно. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц. При цьому враховуючи висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18 індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці; якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) спостерігалася інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто відбулося дефляція). Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, враховуючи відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів, які підтверджували суму заборгованості у розмірі, визначеному позивачем у розрахунку заборгованості, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю. За загальним правилом, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи - у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed