Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 06.06.1996 між позивачем та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0721 га. Згідно з Державним актом на право власності на землю серії ТР № 07025 та додатку до нього вказана вище земельна ділянка складається з двох земельних ділянок площею 0,084 га та 0,0437 га, які є суміжними. Разом з тим станом на дату укладення вказаного договору купівлі-продажу від 06.06.199 позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.11.1997. При цьому шлюбні відносини між сторонами припинені з 1993 року та з вказаного часу сторони не підтримують будь-якого спілкування. Відтак позивач вважає, що спірні земельні ділянки є його особистою приватною власністю, оскільки набуті позивачем під час окремого проживання сторін та під час фактичного припинення шлюбних відносин. За таких підстав позивач просить визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6125287700:01:018:0031, площею 0,0437 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, та на земельну ділянку з кадастровим номером 6125287700:01:018:0032, площею 0,0284 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва. 02.08.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 29.08.2023 та наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи. 29.08.2023 за клопотання представника позивача судове засідання відкладено на 25.09.2023. У судове засідання 25.09.2023 позивач [PERSON] та його представник адвокат Притула О.Б., належним чином повідомлені про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явились. Представник позивача подала заяву про розгляд справи за її та позивача відсутності, позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та просила позов задовольнити повністю. Не заперечувала проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. У судове засідання 25.09.2023 відповідач [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час і місце цього судового засідання, повторно не з`явилася. Правом подання відзиву відповідач не скористалась. Заяви чи клопотання на день розгляду справи від відповідача до суду не надходили. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, приймаючи до уваги повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленої належним чином, суд прийшов до переконання про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів (постановлення заочного рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Суд встановив, що предметом спору у даній справі є визнання спірного майна, яке\~було набуте\~під час\~перебування сторін\~у шлюбі, особистою\~приватною власністю позивача. Так, 31.05.1978 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що відділом ЗАГСу м. Єлізово Російської Федерації складений актовий запис № 143. Рішенням Тернопільського районного суду Тернопільської області від 21.11.1997 шлюб між сторонами розірваний (а.с. 5). Згідно з договором купівлі-продажу від 06.06.1996, посвідченим державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за № 1671, [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0721 га, яка розташована в садівницькому товаристві «Здоров`я» на території Ступківської сільської Ради народних депутатів Тернопільського району Тернопільської області (а.с. 6). Відповідно до Державного акта на право власності на землю серії ТР № 07025 та додатку до нього (а.с. 7-8) вказана вище земельна ділянка складається з двох земельних ділянок площею 0,084 га та 0,0437 га, які є суміжними. Так само з витягів з Державного реєстру речових прав № 333700459 та № 333702889 від 26.05.2023 (а.с. 9, 10) вбачається, що 24.05.2023 за [PERSON] зареєстровані земельна ділянка з кадастровим номером 6125287700:01:018:0031, площею 0,0437 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2740492061252, та земельна ділянка з кадастровим номером 6125287700:01:018:0032, площею 0,0284 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2740479461252. Підставою державної реєстрації зазначений договір купівлі-продажу від 06.06.1996. Відтак, приймаючи до уваги те, що спірне нерухоме майно набуте позивачем 06.06.1996 під час перебування сторін у шлюбі, при вирішенні даного спору необхідно застосувати положення закону, які діяли станом на момент виникнення спірних правовідносин, а саме положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі за текстом КпШС України) та Закону України «Про власність» (далі за текстом Закон) (в редакції станом на 06.06.1996). Згідно зі ст. 7 КпШС України законодавство про шлюб та сім`ю складається з цього Кодексу та інших законодавчих актів України, що приймаються відповідно до нього. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При цьому відповідно до ст. 16 Закону майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Згідно зі ст. 17 Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Системний аналіз даних норм дає підстави дійти висновку, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю лише якщо таке майно набуте внаслідок спільної праці членів сім`ї. Відтак, визначальним при визнанні права спільної сумісної власності подружжя є набуття такого майна, внаслідок спільної праці членів сім`ї. Так, як на підставу позовних вимог позивач послався на те, що шлюбні відносини між сторонами припинені з 1993 року та з вказаного часу сторони не підтримують будь-якого спілкування. Відтак спірні земельні ділянки є особистою приватною власністю позивача, оскільки набуті останнім під час окремого проживання сторін та під час фактичного припинення шлюбних відносин. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, зі змісту рішення Тернопільського районного суду Тернопільської області від 21.11.1997 у справі № 2-459/1997 (а.с. 5) вбачається, що суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] з 1993 року проживають окремо, оскільки [PERSON] проживає на території України, а [PERSON] залишилась проживати у Російській Федерації. Відтак, приймаючи до уваги те, що вказані вище обставини встановлені судовим рішенням, такі обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи. Так само суд не встановив обставин, які б підтверджували, що спірні земельні ділянки були придбані, зокрема, за кошти, здобуті сторонами внаслідок спільної праці як членів сім`ї. Ураховуючи, що відповідач не з`явилася у судове засідання та докази на спростування доводів позивача не надала, суд вважає доведеним факт набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6125287700:01:018:0031, площею 0,0437 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, та на земельну ділянку з кадастровим номером 6125287700:01:018:0032, площею 0,0284 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, внаслідок індивідуальної праці позивача, а тому доходить висновку про наявність підстав для визнання вказаних об`єктів нерухомого майна особистою приватною власністю [PERSON] . За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив\~судовий збір у сумі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції № 66485992 від 24.07.2023. Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved