Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

позивач через свого представника адвоката Олексюка Н.М., що діє на підставі ордеру серії ВС №1093881 від 27 серпня 2021 року, звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить стягнути з відповідачів солідарно на користь [PERSON] : матеріальну шкоду, пов`язану із його лікуванням в розмірі 70974 гривень 42 копійки; моральну шкоду в розмірі 700000 гривень; щомісячне грошове утримання в сумі 25000 гривень до повного відновлення працездатності позивача; а також покласти на відповідачів судові витрати. Позов мотивує тим, що 21 грудня 2020 року близько 07.15 год. [PERSON] , керуючи автомобілем марки ВАЗ 2102, р.н. [NUMBER] , рухаючись на вул. Богданівській у м. Львові в напрямку вул. Б.Хмельницького біля будинку №8 по вул. Гайдуча допустив порушення вимог розділу 1 п.1.5, розділу 2 п.п. 2.3 б), д), розділу 18 п.18.1 Правил дорожнього руху, які виразились в тому, що він, керуючи технічно справним транспортним засобом, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшив швидкість, не дав дорогу пішоходу, не зупинився, в результаті чого вчинив наїзд на позивача [PERSON] , який переходив дорогу в межах нерегульованого пішого переходу зліва направо. В результаті [PERSON] отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я. В результаті ДТП позивач [PERSON] отримав шкоду здоров`я у вигляді каліцтва, що мало наслідком його непрацездатність та перебування на лікарняному у зв`язку із захворюванням за місцем його роботи у ТОВ «Інтерпет». Перебування на лікарняному та загальна непрацездатність тривали з 22 грудня 2020 року по 12 жовтня 2021 року. (понад 10 місяців), поки актом Міжрайонної травматологічної МСЕК від 12 жовтня 2021 року йому не було встановлено 2-гу групу інвалідності по ознаці загального захворювання, поєднаного з ураження опорно-рухового апарату з вираженим обмеженням життєдіяльності. Як наслідок щодо [PERSON] складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №120201400000000928 від 21 грудня 2020 року, яке розглядається Личаківським районним судом м. Львова (справа 463/1921/21). Вказує, що відповідно до полісу серії АР/1074524 від 29 жовтня 2020 року [PERSON] уклав договір про страхування цивільно-правової відповідальності із ТДВ «СК Кредо», відповідно до якого його відповідальність застрахована в межах та розмірах, вказаних у ньому. В результаті кримінального правопорушення [PERSON] було заподіяно матеріальної шкоди, пов`язаної із його лікуванням, яка відповідно до касових чеків становить 70974 гривні 42 копійки. Оскільки на момент ДТП середня заробітна плата за останні три місяці позивача [PERSON] у ТОВ «Інтерпет» становила менше п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, відтак сума утримання позивача у зв`язку із його каліцтвом становить 5000 гривень (мінімальна заробітна плата станом на 22 грудня 2020 року) х 5 = 25000 гривень щомісячно. Також вказує, що окрім матеріальних збитків неправомірними суспільно-небезпечними діями [PERSON] також завдано [PERSON] немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які негативно вплинули на життя потерпілого, а саме: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, «страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності. В подальшому, [PERSON] був вимушений проходити довготривале лікування, терпіти болісні лікувальні та діагностичні процедури. Впродовж всього періоду лікування позивач почувався незручно, дискомфортно, з необхідністю пристосовуватися до негативних умов, спричинених отриманими травмами. Були порушені актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (неможливість самостійно пересуватись, довготривале стаціонарне лікування, відвідування лікарів, медичних комісій та інше), обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. Моральну шкоду оцінює у сумі 700000 гривень Як на правову підставу своїх вимог посилається на положення ст.ст. 1, 16, 979, 988, 990, 1166, 1167, 1187, 1188, 1192, 1195, 1197 ЦК України, а також положення, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Щодо орієнтовного розрахунку сум судових витрат додатково вказує, що даний спір є складним, потребує спеціальних юридичних знань, використання праці адвоката. За таких обставин позивач очікує понести витрати, пов`язані з розглядом даної справи за наступними розрахунками: консультації адвоката - 1 (одна) година х 2000 гривень, але не більше 4 (чотири) години, тобто 8000 гривень; генерація, підготовка, подання запитів, заяв, клопотань 6250 гривень; генерація, подання до суду позову - 6250 гривень; участь адвоката у судовому засіданні у першій інстанції за один раз - 3000 гривень, але не більше 6 разів, тобто 18000 гривень; всього: 38500 гривень Також щодо сплати судового збору вказав, що відповідно до довідки серії 12 ААВ № 066678 від 12 жовтня 2021 року [PERSON] є інвалідом 2-ї групи, а відповідно він звільнений від сплати судового збору. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 3 листопада 2021 року через систему «Електронний суд», автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 25 листопада 2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження у такій та призначено підготовче засідання на 28 грудня 2021 року. 17 грудня 2021 року через систему «Електронний суд» до суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 28 грудня 2021 року провадження у даній справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі №463/1921/21 за обвинуваченням [PERSON] , [INFO] , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у кримінальному провадженні за №12020140000000928 від 21 грудня 2020 року. 4 січня 2022 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача ТДВ «СК «Кредо» - генерального директора Кривцуна В.В., згідно з яким у позові [PERSON] просить відмовити в повному обсязі, у разі часткового задоволення позову зменшити розмір стягнення витрат на правничу допомогу до 2000 гривень, розподілити судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України. Також у відзиві просить розглядати справу без участі представника ТДВ «СК «Кредо». Вказує, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ТДВ СК «Кредо» згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортник засобів №АР/1074524 від 29 жовтня 2020 року (полісу №АР/1074544). Стосовно доводів та обґрунтувань позовної заяви зазначає, що 24 грудня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшло повідомлення про ДТП. 19 березня 2021 року на адресу ТДВ СК «Кредо» від позивача надійшло повідомлення про ДТП від 1 березня 2021 року з додатками. Заява про виплату страхового відшкодування позивачем до ТДВ СК «Кредо» не подавалась. При цьому відповідач зауважує, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) та звертає увагу на визначені таким строки та порядок виплати страхового відшкодування. Звертає увагу на те, що позивачем не доведено факт, що ушкодження його здоров`я мали місце саме у зв`язку з ДТП від 21 грудня 2020 року. За даним фактом 21 грудня 2020 року органами досудового розслідування було розпочато кримінальне провадження №120201400000000928 за ч. 1 ст. 286 КК України та в провадженні Личаківського районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження, справа №463/1921/21 за обвинуваченням [PERSON] . Відтак відповідач вказував, що станом на подання ним даного відзиву вина [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ТДВ СК «Кредо», в ушкодженні здоров`я позивача матеріалами справи не встановлена, а відтак до моменту отримання ТДВ СК «Кредо» рішення суду у кримінальному провадженні підстав для проведення виплати страхового відшкодування за фактом вищезазначеної ДТП відсутні, оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача за шкоду, заподіяну здоров`ю позивача ще не настала. Щодо вимоги про виплату шкоди заподіяної здоров`ю позивача звертає увагу на положення ст.ст. 23, 24 Закону та вказує, що до позову не додано жодного розрахункового документу (чеки, квитанції тощо), що підтверджують придбання будь-яких ліків, препаратів, за відсутності розрахункових документів придбання позивачем таких підстави для стягнення з ТДВ СК «Кредо» страхового відшкодування в розмірі 70974,42 гривень відсутні. При цьому звертає увагу на те, що законом не передбачено щомісячне грошове утримання потерпілої особи у разі ушкодження її здоров`я за наслідками ДТП. Законом передбачена виплата страхового відшкодування шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності потерпілої особи на підставі ст. 26 Закону. Щодо відшкодування шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності вказує, що з врахуванням положень ст. 26 Закону щодо розміру такого та того, що позивачем до позовної заяви було додано довідку до акту огляду МСЕК серія 12МВ №066678 від 12 жовтня 2021 року та індивідуальну програму реабілітації інваліда №873, ТДВ СК «Кредо» визнає вимогу позивача щодо відшкодування такої шкоди на суму 90000 гривень Також щодо відшкодування моральної шкоди за ушкодження здоров`я позивача відповідно до ст. 26-1 Закону ТДВ СК «Кредо» частково визнає вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 4500 гривень, в іншій частині вимоги про стягнення моральної шкоди заперечують в повному обсязі. При цьому звертає увагу на те, що наданий до позовної заяви договір добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту №ДГ0-5556/20 від 29 жовтня 2020 року не стосується відшкодування шкоди заподіяне здоров`ю потерпілої особи, оскільки з врахуванням положень п. 7 такого договір відноситься лише до відшкодування шкоди, щодо пошкодженого майна третьої особи, а не ушкодження здоров`я/життя потерпілої особи. Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу наголосив, що станом на час подання відзиву позивач не звертався до ТДВ СК «Кредо» з заявою на виплату страхового відшкодування, кримінальна справа щодо [PERSON] розглядалась, відтак вважав, що звернення позивача можна розцінювати, як зловживання процесуальним правом, а тому заперечував проти стягнення з відповідача суми понесених позивачем витрат на правничу допомогу у повному обсязі. Відтак представник відповідача вказав, що на його думку станом на час подання відзиву підстав для задоволення позову не було, проте враховуючи вищевикладене за наслідками ДТП за умови набрання законної сили рішенням суду у кримінальному провадженні та настання цивільно-правової відповідальності [PERSON] ТДВ СК «Кредо» визнає право [PERSON] на отримання страхового відшкодування: за ст. 25 Закону, як відшкодування пов`язане із стійкою втратою працездатності у розмірі 90000 гривень, за ст. 26-1 Закону, як відшкодування моральної шкоди у розмірі 45000 гривень Заперечує у повному обсязі проти стягнення витрат понесених на лікування у розмірі 70974,42 гривень та проти стягнення 38500 гривень витрат на правничу допомогу. 7 липня 2023 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Манукян М.А., що діє на підставі ордеру серії ВС №1201580 від 29 квітня 2023 року, про відновлення провадження у справі. Ухвалою суду від 7 липня 2023 року поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому підготовчому засіданні. В підготовчому засіданні 15 серпня 2023 року представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно з якою просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 71827,12 гривень, моральну шкоду в розмірі 700000 гривень, щомісячне утримання у розмірі 25000 гривень з 21 грудня 2020 року до повного відновлення працездатності позивача щомісячно, а також судові витрати у розмірі 30000 гривень Додатково вказує,\~що після події ДТП 21 грудня 2020 року позивач продовжує лікування та відновлення втраченого здоров`я. З 21 грудня 2020 року по 21 січня 2021 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Клінічній лікарні швидкої медичної допомоги м. Львова, де йому проведено дві операції. 12 жовтня 2021 року позивачу встановлено другу групу інвалідності строком до 1 листопада 2022 \~ \~ \~ \~року згідно довідки до акту МСЕК серія 12 ААВ №066678. В подальшому 25 січня 2023 року позивачу встановлено третю групу інвалідності строком до 3 грудня 2023 року згідно довідки до акту МСЕК серія 12 ААВ №735442. За період проходження лікування позивачем витрачено на медичні препарати кошти у розмірі 71827,12 гривень, що підтверджуються квитанціями долученими до заяви. Крім цього з метою захисту прав позивача в межах кримінальної справи №463/1921/21 та цивільної справи №463/12251/21 укладено договір про надання правової допомоги №28/04 від 28 квітня 2023 року, згідно додатку №1 до такого позивачем сплачено в момент підписання договору 30000 гривень в якості гонорару за надання правової допомоги в межах кримінальної справи №463/1921/21 сплачено 10000 гривень та правової допомоги в межах цивільної справи №463/12251/21 - \~ \~ \~ \~20000 гривень, факт надання коштів підтверджується квитанціями. 22 травня 2023 року між позивачем та адвокатом Манукян М.А. укладено акт виконаних робіт в частині виконання договору про надання правової допомоги №28/04 в межах кримінальної справи №463/1921/21. Щодо визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає до виплати позивачу просить суд звернути увагу на те, що позивач зазнав надзвичайно важких фізичних та душевних страждань внаслідок тривалого лікування та реабілітації по даний час, втрата можливості жити попереднім життям, втрата роботи та можливості утримувати свою сім`ю. Зокрема, донька позивача на момент ДТП перебувала на денній формі навчання бакалавр на платній основі у НУ «Львівська політехніка» і в подальшому здобуває ступінь магістра і відповідно кошти на продовження навчання позивач та його дружина брали в кредит, який ще досі оплачують так як позивач немає можливості працювати, а усі заощадження були використані на оплату медичної допомоги після отриманих травм при ДТП. В свою чергу відповідач винуватець ДТП на протязі більш як два з половиною роки не намагався взяти участь в компенсації понесених витрат позивача, що в свою чергу заподіювало морального страждання позивачу, оскільки є проявом зневаги до особи, яка потребувала матеріальної допомоги та неусвідомлення своєї протиправної поведінки. При цьому зазначає, що від протиправних діянь відповідача-винуватця ДТП позивач отримав моральну шкоду, яка полягає у спричиненні моральних та фізичних страждань, які негативно позначились на його життя, а саме: внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, позивач поніс значний фізичний біль, який спричинював порушення сну, викликав тривожність та постійний дискомфорт, що призводить до нервозності, дратівливості, труднощів у спілкуванні з рідними; перебування тривалий час у пригніченому стані та стані тривоги з огляду на вчинення відносно нього кримінальних правопорушень; тривалий час перебування на лікуванні, перенесення щоденного постійного фізичного болю внаслідок отриманих травм; неможливість виконання повсякденних обов`язків, неможливість здійснення повноцінного догляду за собою; порушення звичайного ритму життя у зв`язку з необхідністю тривалого перебування на стаціонарному/амбулаторному лікуванні; тривалий процес реабілітації для відновлення фізичного та психічного здоров`я; щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення події; негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні події вчинення відносно потерпілого кримінальних правопорушень. Протокольною ухвалою підготовчого засідання 15 серпня 2023 року судом прийнято відзив ТДВ «СК «Кредо», прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог. 15 серпня 2023 року представник відповідача [PERSON] адвокат Кравчук П.І., що діє на підставі ордеру серії ВС №1096505 від 28 грудня 2021 року, подав до суду відзив, згідно з яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог до [PERSON] . Зазначає, що заявлений позов відповідач [PERSON] не визнає. Цивільна відповідальність [PERSON] на момент ДТП була застрахована у ТДВ СК «Кредо», та ще за відсутності цивільного позову потерпілого [PERSON] відшкодував йому 36000 гривень Стверджує, що позивач визнавав дану обставину під час розгляду кримінальної справи відносно [PERSON] . Звертає увагу на положення ст. 1194 ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того вказує, що у своїй позовній заяві [PERSON] просить стягнути з відповідачів солідарно на його користь матеріальну шкоду, пов`язану з лікуванням, моральну шкоду та щомісячне грошове утримання, однак солідарна відповідальність страховика і страхувальника законом не передбачена і такий інститут відповідальності до даних правовідносин застосований бути не може. Також законом не передбачене стягнення щомісячного грошового утримання потерпілої особи. Вважає, що уся сума матеріальної шкоди повністю охоплюється лімітом відповідальності страховика відповідача ТДВ СК «Кредо». Також посилається на правовий висновок, зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, згідно з яким покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Окрім того звертає увагу на аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 суд також наголосив, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Щодо розміру моральної шкоди вказує, що лімітом відповідальності страховика повністю охоплено увесь заподіяний позивачу матеріальний збиток, разом із тим [PERSON] виплачено на користь позивача 36000 гривень, які на його думку і є відшкодуванням моральної шкоди. В сукупності із обов`язком страховика виплатити моральну шкоду, вважає, що вказані суми становлять розмір заподіяної позивачу моральної шкоди. Посилається на положення постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц, згідно з якими визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності, та вказує, що в контексті таких заявлена позивачем сума моральної шкоди у розмірі 700000 гривень є неспівмірною із його душевними стражданнями, значно перевищуючи їх у грошовому виразі. 1 вересня 2023 року представник відповідача ТДВ «СК «Кредо» - Кривцун В.В. подав до суду уточнений відзив, згідно з яким ТДВ «СК «Кредо» частково визнає право позивача на отримання страхового відшкодування за наслідками ДТП у розмірі 683 гривень витрат на лікування, 90000 гривень відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності та 4534,17 гривень відшкодування моральної шкоди. При цьому просить зменшити розмір стягнення витрат на правничу допомогу до 2000 гривень, а також розглядати справу без участі представника ТДВ «СК «Кредо». Зокрема додатково\~до вже\~вказаних у\~відзиві доводів\~зазначає,\~що ознайомившись з випискою №32087, відповідно до якої позивачу було призначено ліки, та з чеками наданих до заяви про збільшення позовних вимог ТДВ «СК «Кредо» визнає вимогу позивача про відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням у розмірі 683 гривень, оскільки такі докази відповідають вимогам ст. 24 Закону. Щодо інших витрат вважає, що такі не підлягають відшкодуванню, оскільки на підтвердження вказаних в квитанціях витрат відсутні призначення медичного закладу щодо необхідності придбання такого медичного обладнання та таких лікарських засобів, а частина наданих платіжних документів не відповідає вимогам ст. 24 Закону. ТДВ СК «Кредо» не визнає вимогу позивача про відшкодування витрат на лікування позивача у розмірі 36000 гривень, оскільки відповідачем [PERSON] було повністю відшкодовано витрати на лікування позивача, про що зазначено у вироку Личаківського районного суду м. Львова від 18 травня 2023 року. Ухвалою суду від 11 вересня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 3 жовтня 2023 року позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали в редакції заяви про збільшення позовних вимог, пояснення надали аналогічні викладеним в позові та заяві про збільшення вимог, просили позов задовольнити в повному обсязі. Позивач у вступному слові додатково вказав, що ще не відновив своє здоров`я, попереду у нього будуть ще операції. Зазначив, що у нього порушений сон, сім місяців після лікарні він був лежачим, почав втрачати зір та змушений використовувати окуляри. Його дитина навчається на платній формі навчання, у зв`язку з чим він змушений був взяти у банку кредит. Добровільно [PERSON] йому нічого не сплачує, а через ДТП позивач не має змоги працювати, у зв`язку з чим виникли борги, в тому числі за комунальні послуги. Вказує, що через аварію не отримав підвищення на роботі через стан здоров`я та не може виконувати ту саму роботу, що виконував раніше. Представник позивача вказала, що за три роки стан здоров`я позивача не покращився суттєво. Ритм життя позивача і його сім`ї суттєво змінився, дружина змушена здійснювати догляд за позивачем. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві, просив в задоволені позову відмовити. Додатково у вступному слові зазначив, що [PERSON] не заперечував свою вину у вчиненому та згідний, що спричинив моральну шкоду, проте матеріали справи не містять доказів необхідності сторонньої допомоги позивачу. Вважає, що матеріальна шкода в межах страхової суми покладається на страховика, при цьому [PERSON] було сплачено 36000 гривень, які може бути зараховано. В судовому засіданні подав заяву про зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 3000 гривень, які просить розподілити між відповідачами пропорційно розміру задоволених позовних вимог до кожного. Належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання відповідач ТДВ «СК «Кредо» в таке 3 жовтня 2023 року явку свого представника не забезпечив, в відзиві та уточненому відзиві просив здійснювати розгляд справи без участі такого, клопотання про відкладення розгляду справи чи будь-яких інших клопотань до суду не подав. За таких обставин суд згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе завершити розгляд справи та ухвалити рішення в такій за відсутності представника даного відповідача. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судовим розглядом встановлено, що вироком Личаківського районного суду м.Львова від 18 травня 2023 року у справі №463/1921/21, провадження №1-кп/463/138/23, який набрав законної сили 20 червня 2023 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Даним вироком\~встановлено,\~що [PERSON] , 21 грудня 2020 року приблизно в 07:15 год., керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2102» р.н. [NUMBER] та рухаючись ним по вул. Богданівській у м. Львові в напрямку до вул. Богана Хмельницького навпроти будівлі під №1, що розташована на вул. Гайдуча у м. Львові, порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху України, а саме п.1.5; п.2.3 б), д); п.18.1., а саме проявив неуважність до дорожньої обстановки, відповідно не відреагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшив швидкість, не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, вчинив наїзд на [PERSON] , який переходив дорогу в межах нерегульованого пішохідного переходу з ліва на право по ходу руху автомобіля. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою довготривалого розладу здоров`я. При цьому в судовому засіданні під час розгляду кримінальної справи обвинувачений [PERSON] свою вину визнав повністю та повідомив зокрема, що відшкодував потерпілому частину понесених на лікування витрат в сумі 36000 гривень Потерпілий [PERSON] в судовому засіданні вказав, що обвинувачений відшкодував йому лише 36000 гривень понесених витрат, що є незначною частиною завданої йому шкоди (а.с. 46-47). Станом на момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ТДВ СК «Кредо» згідно з договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №ДГО-5556/20 від 29 жовтня 2020 року та полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортник засобів №АР/1074524 від 29 жовтня 2020 року (а.с. 24-25). 24 грудня 2020 року [PERSON] було подано до ТДВ СК «Кредо» повідомлення про подію, що має ознаки страхового випадку за фактом ДТП, що відбулось за його участі 21 грудня 2020 року. А також 1 березня 2021 року [PERSON] було скеровано ТДВ СК «Кредо» повідомлення про ДТП, в якому повідомлено про отримання тілесних ушкоджень пішоходом [PERSON] , яке було отримано страховиком 19 березня 2021 року (а.с. 76). Відомостей щодо подання позивачем до відповідача ТДВ СК «Кредо» заяви про виплату страхового відшкодування матеріали справи не містять та таких під час розгляду справи судом не встановлено. Відповідно до довідки №1-А від 1 вересня 2021 року, виданої ТОВ «Інтерпет», [PERSON] перебував на лікарняному з 22 грудня 2020 року по час видання вказаної довідки (а.с. 23). При цьому з виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №32087, виданої КНП КЛШМД м. Львова 20 січня 2021 року, вбачається, що [PERSON] , який працював на посаді слюсара в ТОВ «Інтерпет», з 21 грудня 2020 року до 21 січня 2021 року перебував на лікуванні у даному медичному закладі у зв`язку з множинними переломами, надвиростковими переломами стегнових кісток, переломом нижнього кінця променевої кістки, забоєм та гематомати легень, струсом головного мозку, відкритою раною голови та травматичним шоком. В короткому анамнезі лікарем зазначено, що [PERSON] отримав травми 21 грудня 2020 року внаслідок автонаїзду (а.с. 97). Також з виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №29374, виданої КНП КЛШМД м. Львова 30 вересня 2021 року, вбачається, що [PERSON] , який працював на посаді слюсара в ТОВ «Інтерпет», з 20 вересня 2021 року до 30 вересня 2021 року перебував на лікуванні у даному медичному закладі у зв`язку з наступними діагнозами: згинально-розгинальна контрактура лівого колінного суглоба, надвиростковий перелом лівої стегнової кістки в стадії неповної консолідації, надвиростковий перелом правої стегнової кістки в стадії неповної консолідації, згинально-розгинальна контрактура правого колінного суглоба. В анамнезі даної виписки лікарем також зазначено, що [PERSON] хворіє з 21 грудня 2020 року після травми, яку зазнав внаслідок автонаїзду, 24 грудня 2020 року та 8 січня 2021 року в умовах відділення травматологи та ортопедії КНП КЛШМД м. Львова йому були виконані оперативні втручання в об`ємі відкрита репозиція МОС пластинами надвиросткових переломів лівої та правої стегнових кісток. В подальшому лікувався амбулаторно. 10 серпня 2021 року хворий пройшов МСЕК з рекомендаціями стосовно подальшого лікування - продовження лікування по листку непрацездатності (а.с. 22). Окрім того факт проведення позивачу оперативних вручань підтверджується протоколом операції №2228 від 24 грудня 2020 року (а.с. 99) та протоколом операції №38 від 8 січня 2021 року (а.с. 100). Відповідно до довідки до акту МСЕК серії 12 ААВ №066678 12 жовтня 2021 року [PERSON] , було встановлено другу групу інвалідності строком до 1 листопада 2022 року (а.с. 12). Складено для нього індивідуальну програму реабілітації інваліда №873, в якій визначено наявність у нього обмежень життєдіяльності, а саме до пересування та до трудової діяльності, встановлено, що він потребує медичної та фізичної реабілітації, технічних засобів пересування (а.с. 13-16) 25 січня 2023 року позивачу встановлено третю групу інвалідності строком до 3 грудня 2023 року, що підтверджується довідкою до акту МСЕК серії 12 ААВ №735442 (а.с. 101). Позивач просить стягнути з відповідачів солідарно понесену ним матеріальну шкоду, моральну шкоду, а також щомісячне утримання до повного відновлення працездатності. Правовідносини, що склалися між сторонами виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена потерпілому в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а, отже, врегульовані Законом України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» та Цивільним кодексом України. При цьому, як слушно зауважує сторона відповідача, нормами чинного законодавства не передбачено можливості солідарної відповідальності страховика та страхувальника, оскільки згідно з ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Згідно з пунктом 9 частини першої статті 7\~Закону України\~«Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим. Закон України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до пункту 1.5 статті Закону\~України «Про\~обов`язкове страхування\~цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. За змістом пункту 36.3 статті 36\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Відтак Законом України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» передбачено лише можливість поділу розміру заподіяної шкоди між особами, відповідальними за заподіяння такої шкоди, а не страховиком та страхувальником. За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 1187\~ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Водночас згідно зі статтею 6 Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 22 зазначеного вище Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 23 вказаного Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. При цьому відповідно до ст. 24 Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Так позивач стверджує, що за період проходження ним лікування на медичні препарати ним було витрачено грошові кошти у розмірі 71827,12 гривень та дані витрати становлять понесену ним матеріальну шкоду. Факт понесення таких позивачем підтверджується долученими до матеріалів справи копіями квитанцій, рахунків-фактур та чеків щодо придбання імплантів та медичного обладнання, придбання медикаментів, оплати послуг щодо перевезення хворого (а.с. 102-113). Такі беруться судом до уваги, оскільки безпосередньо стосуються отримання позивачем лікування від перенесених травм внаслідок ДТП та відповідають зазначеному у виписках з медичного закладу проведеному лікуванню, рекомендованим заходам, а також потребам хворого, вказаним в індивідуальній програмі реабілітації інваліда. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. З врахуванням наведених вище положень майнова шкода понесена позивачем [PERSON] , а саме шкода, пов`язана з його лікуванням, підлягає стягненню саме з страховика відповідача [PERSON] , тобто відповідача ТДВ «СК «Кредо» в межах страхової суми. Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50000 гривень на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування. При цьому з договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №ДГО-5556/20 від 29 жовтня 2020 року та полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортник засобів №АР/1074524 від 29 жовтня 2020 року, укладених [PERSON] та ТДВ СК «Кредо», також вбачається, що страхова сума на одного потерпілого, в тому числі за шкоду заподіяну життю і здоров`ю, становить 50000 гривень (а.с. 24-25). Відтак з ТДВ СК «Кредо» на користь позивача [PERSON] слід стягнути 50000 гривень матеріальної шкоди. При цьому згідно з ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Водночас щодо різниці між фактичним розміром матеріальної шкоди та страхової суми суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що вироком Личаківського районного суду м.Львова від 18 травня 2023 року щодо [PERSON] , а також наданими останнім копіями розписок дружини позивача [PERSON] від 27 грудня 2020 року, 3 січня 2021 року, 17 січня 2021 року та 21 лютого 2021 року (а.с. 145-146), підтверджується факт відшкодування [PERSON] потерпілому [PERSON] частини заподіяної шкоди в розмірі 36000 гривень, що покривають вказану різницю. Щодо стягнення моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з положеннями статті 55 Конституції України та чинного законодавства фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Вимоги частин другої та третьої статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить з того, що така шкода позивачу завдана внаслідок завдання шкоди його здоров`ю через протиправні дії відповідача [PERSON] , що спричинили моральні та фізичні страждання, які негативно позначились на його життя, пов`язані з тяжкістю ушкоджень та тривалістю лікування, погіршенням емоційного стану, викликали порушення звичайного ритму його життя. Суд керується також рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року і вважає, що завдана позивачу моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом констатації судом факту порушення. Крім того, в даному рішенні Європейський суд констатує, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Водночас оцінюючи завдану позивачу шкоду суд звертає увагу на те, що його стан покращується, хоч одразу після подій йому було присвоєно ІІ групу інвалідності, на даний час таку змінено на ІІІ групу. Позивачем не втрачено роботоздатність, відповідно до індивідуальної програми реабілітації у нього наявні лише обмеження щодо трудової діяльності, та доказів того, що внаслідок отриманих ушкоджень його було звільнено з місця праці матеріали справи не містять. З врахуванням наведеного суд вважає за необхідне визначити загальний розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу у розмірі 400000 гривень При цьому стаття 26-1 Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» визначає, що страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Як вже зазначалось вище, така шкода відповідно до п. 23.1. ст. 23 Закону включає шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого; шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим. Судом встановлено,\~що страхова\~виплата для\~ [PERSON] \~пов`язана з\~лікуванням,\~що підлягає\~стягненню з\~страховика,\~становить 50000\~гривень,\~щодо стягнення\~на його\~користь шкоди,\~пов`язаної з\~тимчасовою чи\~стійкою втратою\~працездатності позивач\~не звертався, а відтак в рахунок відшкодування моральної шкоди з страховика на його користь підлягає стягненню 5 відсотків від встановленої суми виплати, тобто 2500 гривень Решту визначеної суми моральної шкоди, з врахуванням раніше сплачених [PERSON] позивачу коштів, відповідно до вказаних вище положень статей 1167, 1194 ЦК України слід стягнути з відповідача [PERSON] ,\~така різниця\~становить 383327,12\~гривень. (71827,12\~-\~50000\~=\~21827,12;\~36000\~-21827,12\~= 14172,88; 400000 2500 14172,88 = 383327,12). При цьому\~щодо вимоги\~позивача про стягнення на його користь щомісячного утримання до повного відновлення працездатності слід зауважити, що нормами чинного законодавства не передбачено прямо можливості стягнення такого утримання. Так ст. 25 Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» передбачає можливість відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілим, однак згідно з ч. 1 сказаної статті у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності, а не щомісячне утримання. Також ст. 26 Закону визначено порядок відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим, згідно з п. 26.1. якої така шкода відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. При цьому п. 26.2. даної статті визначено мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за таку шкоду, з чого вбачається що її відшкодування здійснюється одним платежем, а не щомісячно. Вимоги про стягнення на його користь шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності, позивачем не заявлялось. При цьому, як вже зазначалось вище, матеріали справи не містять доказів стійкої втрати позивачем працездатності, в судовому засіданні останній вказував лише про те, що не може виконувати на даний час ту ж роботу, що виконував до отримання ним внаслідок ДТП тілесних ушкоджень, та на даний час йому встановлено ІІІ групу інвалідності. З врахуванням наведеного така вимога позивача не підлягає задоволенню. Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами в заявах по суті справи, а також в судовому засіданні доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Ухвалюючи рішення у справі суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання судових витрат. Так згідно з ч.ч. 1, 2 вказаної статті Кодексу судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому відповідно до ч. 6 даної статті якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи ціну позову за вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди згідно з заявою про збільшення позовних вимог (71827,12 гривень + 700000 гривень) при зверненні до суду необхідно було сплатити 7718,27 гривень судового збору. Суд прийшов до переконання, що з відповідача слід стягнути 50000 гривень матеріальної шкоди та 385827,12 гривень моральної шкоди, що становить 56,47% ( з яких 6,8% з ТДВ СК «Кредо» та 49,67% з [PERSON] ) від первинної ціни позову. А тому з відповідачів на користь держави слід стягнути суму судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 4358,51 гривень, з яких 524,84 гривень з ТДВ СК «Кредо» та 3833,67 гривень з [PERSON] . Щодо вимоги позивача про відшкодування судових витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне. Згідно з ч. 1-2 ст. 137 ЦПК України витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно\~з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому згідно з частинами 3-4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Окрім того при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи\~\~з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі\~\~№ 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови\~у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». При цьому Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 зазначив, що у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт виконаних під час надання правової допомоги не потрібен. А в постанові від 15 червня 2021 року №159/5837/19 Верховний Суд наголосив, що витрати за надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу незалежно від того чи їх уже фактично сплачено адвокату. Також у своїй постанові від 19 липня 2021 року у справі № 910/16803/19 Верховний Суд зазначив, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. Так 28 квітня 2023 року позивачем [PERSON] та адвокатом Манукян М.А. укладено договір про надання правової допомоги №28/04 (а.с. 92-93), предметом якого відповідно до п. 1.1. договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту в усіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням його порушених, оспорюваних, невизнаних прав та законних інтересів, а клієнт зобов`язується приймати та оплачувати надану йому правову допомогу па умовах та у строки, то передбачені умовами цього Договору. При цьому згідно з п. 3.1. договору гонорар адвоката визначається додатком №1 до такого. Так відповідно до додатку №1 до договору про надання правової допомоги №28/04 від 28 квітня 2023 року (а.с. 93) сторони дійшли згоди, що у день підписання такого клієнт зобов`язується оплатити адвокату зокрема 20000 гривень в якості плати за надання правової допомоги в межах цивільної справи №463/12251/21. Вартість послуг складається із наданих усних консультації, аналізу документів, підготовки клопотань, заяв, участі в судових засіданнях, написання письмових заперечень того. Даним додатком встановлено також обов`язок клієнта оплатити адвокату гонорар за надання правової допомоги в межах кримінальної справи №463/1921/21, однак питання щодо відшкодування таких коштів не може вирішуватись судом в межах даної цивільної справи. При цьому квитанцією до прибуткового касового ордеру №15 від 28 квітня 2023 року підтверджується факт сплати позивачем [PERSON] адвокату Манукян М.А. 20000 гривень на підставі договору про надання правової допомоги №28/04 від 28 квітня 2023 року (а.с. 94). Відтак, з врахуванням наведеного вище, оскільки суд прийшов до переконання про задоволення 56,47% позовних вимог, пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідачів на користь позивача слід стягнути документально підтверджені понесені ним в рамках даної цивільної справи судові витрати на отримання правничої допомоги у розмірі 20000 гривень, тобто 6,8% вказаної суми, що становить 1360 гривень, з ТДВ СК «Кредо», та 49,67% такої 9934 гривень, з [PERSON] . Підстав для зменшення розміру таких витрат за клопотаннями представників відповідачів суд не вбачає.

Outcome: partial