Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

У вересні 2022р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-11 т.1) до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: - стягнути з відповідача на свою користь 12888557,97 грн. у відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя; судовий збір у розмірі 12405,00 грн. Свої позовні вимоги, позивач обґрунтовував тим, що 31 липня 2010р. між сторонами було укладено договір позики грошей, відповідно до якого, позивач отримав від відповідача у власність 3059194,00 грн. і зобов`язався повернути відповідачу суму позики у визначені договором порядку та строки. 31 липня 2010р. між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого, позивач, як іпотекодавець, передав у заставу відповідачу, як іпотекодержателю, належну позивачу на праві приватної власності шестикімнатну квартиру [ADDRESS] , в забезпечення виконання зобов`язань позивача за укладеним між позивачем та відповідачем договором позики грошей від 31 липня 2010р. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012р. по справі № 2610/19772/2012, яке набрало законної сили, позов відповідача до позивача задоволено частково, вирішено стягнути з позивача на користь відповідача 2741652,03 грн., у тому числі 2066198,79 грн. основного боргу; 123625,12 грн. річних; 148609,12 грн. інфляційних втрат; 400000,00 грн. пені; 3219,00 грн. судового збору. На думку сторони позивача, встановлені зазначеним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 2610/19772/2012 обставини мають преюдиційне значення для учасників справи. Також позивач вважає, що цим рішенням суду визначено остаточну суму заборгованості позивача перед відповідачем за договором позики грошей від 31 липня 2010р. 25 січня 2016р. відповідачем було зареєстровано право власності на предмет іпотеки, про що вчинено запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 12999895. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020р. по справі № 761/4651/19, було скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 27925526 від 25 січня 2016р., прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Я.Є. щодо державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем. Постановою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020р. по справі № 761/4651/19, рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов позивача задоволено частково, скасовано запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12999895 від 25 січня 2016р. 13:11:54, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 27925526 від 25 січня 2016р. 15:33:02, прийнятого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Я.Є., щодо державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем. Під час розгляду цивільної справи №761/4651/19, судом першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки відповідач не замовляв проведення оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності та не подавав звіт про оцінку предмета іпотеки державному реєстратору під час реєстрації права власності на нього. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 червня 2021р. у справі № 761/4651/19 постанову апеляційної інстанції скасовано в частині вирішення вимог позивача про скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 12999895 від 25 січня 2016р. та відмовлено у задоволенні позову про скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 12999895 від 25 січня 2016р., внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав від 25 січня 2016р. індексний номер: 27925526, прийнятого державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Я.Є. На замовлення позивача, суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ «ПАРЕТО» було складено звіт про оцінку майна від 28 червня 2022р. за № 1749/22, відповідно до якого станом на 25 січня 2016р., ринкова вартість предмету іпотеки становила 17366900,00грн. Сторона позивача вважає, що враховуючи вартість предмету іпотеки та беручи до уваги розмір забезпечених іпотекою вимог відповідача в розмірі 2741652,03 грн., відповідач, відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у відповідній редакції, зобов`язаний був відшкодувати позивачу перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог, а саме 12888557,97 грн. В досудовому порядку, позивач звертався до відповідача 20 липня 2022р. з вимогою вимогу про відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки, однак відповідач не відшкодував позивачу перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог. Позивач зазначає, що після того, як постановою касаційної інстанції по справі № 761/4651/19 було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020р. та відмовлено позивачу у задоволенні позову про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем, відповідач не має іншого способу захисту своїх прав, аніж отримання відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою зобов`язань позивача. Також позивач зазначає, що він довідався про порушення своїх прав за договором іпотеки лише після того, як на виконання вимог ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2019р. у справі № 761/4651/19 державний реєстратор надав до суду відповідні матеріали реєстраційної справи, з яких вбачається, що відповідач не подав державному реєстратору ані оцінку предмета іпотеки (квартири) суб`єктом оціночної діяльності, ані повідомлення про набуття, ані докази на підтвердження розміру вимог до позивача. Позивач стверджує, що до моменту отримання судом по справі № 761/4651/19 матеріалів реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на квартиру (предмет іпотеки) за відповідачем, позивач не знав та не мав змоги довідатись про те, що набуття права власності на предмет іпотеки відбулось за відсутності оцінки предмета іпотеки та доказів, на підтвердження розміру забезпечених іпотекою вимог, що, з об`єктивних причин не дозволяло визначити суму перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. 21 лютого 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 140-167 т.1), в якому відповідач проти позову заперечив, посилаючись на наявність у позивача станом на 25 січня 2016р. заборгованості перед відповідачем, як кредитором за договором позики від 31 липня 2010р. у розмірі, що перевищував вартість предмету іпотеки, а тому на думку сторони відповідача, у позивача відсутні порушені права та просив суд відмовити у задоволенні позову. Також відповідач заперечував належність та допустимість поданого позивачем звіту про оцінку майна від 28 червня 2022р. № 1749/22. У відзиві на позов, відповідач виклав заяву про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог, яку обґрунтовував тим, що позивач міг довідатись про порушення своїх прав на отримання відшкодування перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог починаючи з 26 січня 2016р., коли відбулася реєстрації за відповідачем права власності на предмет іпотеки, про що було відомо позивачу як попередньому власнику квартири. 09 березня 2023р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 1-19 т.2), в якій позивач підтримав заявлені позовні вимоги, та зазначив обґрунтування своєї незгоди з доводами відповідача, викладеними у відзиві. Так, сторона позивача, наполягає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012р. по справі № 2610/19772/2012 визначено остаточну суму заборгованості позивача перед відповідачем за договором позики грошей від 31 липня 2010р., що свідчить про безпідставність викладеного відповідачем у відзиві розрахунку розміру заборгованості позивача за цим договором позики. Одночасно з цим позивач вказує, що розмір його заборгованості за договором позики, яка існувала станом на 25 січня 2016р. та була погашена за рахунок предмета іпотеки, може бути встановлений лише на підставі розрахунку заборгованості, який мав бути наданий відповідачем до державного реєстратора під час звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач вважає, що відповідач втратив право на нарахування неустойки після звернення відповідача до суду з позовом про стягнення з позивача заборгованості за договором позики грошей від 31 липня 2010р. Наведене позивач обґрунтовує посиланням на ст. 1050, ст. 625 ЦК України та на висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018р. у справі № 310/11534/13-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018р. у справі № 444/9519/12, в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019р. у справі № 175/4753/15-ц, в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018р. у справі № 127/1544/17, в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018р. у справі № 564/4/18, в постанові Верховного Суду від 10 травня 2022р. у справі № 522/9547/13-ц. Також позивач наполягає на тому, що наданий ним звіт про оцінку предмету іпотеки є єдиним належним та допустимим доказом, який підтверджує вартість цієї квартири станом на 25 січня 2016р., та вважає, що відповідач не мав права включати до суми заборгованості, яка погашається за рахунок предмета іпотеки, вимоги відповідача до позивача, щодо яких сплинула позовна давність. Крім того, позивач зазначив, що оскільки відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат, то відповідачем втрачено право на відшкодування курсової різниці. В обґрунтування наведеного позивач посилається на висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018р. у справі № 750/8676/15-ц. Також у відповіді на відзив позивач виклав свої заперечення щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності та просив вважати такі заперечення клопотанням про визнання поважними причин пропуску позовної давності. 16 травня 2023р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач навів обґрунтування своєї незгоди з доводами позивача, викладеними у відповіді на відзив. У запереченнях відповідач наполягає на тому, що розмір вимог іпотекодержателя, які погашаються за рахунок предмета іпотеки при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку встановлюється на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, а не на підставі розрахунку. Відповідач вказує, що за рахунок предмета іпотеки погашаються всі вимоги іпотекодержателя до іпотекодавця за забезпеченим іпотекою зобов`язанням, які існують станом день звернення стягнення на предмет іпотеки, незалежно від того, чи сплинула позовна давність щодо таких вимог. Відповідач зазначає, що умови укладеного між позивачем та відповідачем договору позики грошей та зобов`язання позивача за таким договором, включаючи зобов`язання щодо сплати неустойки, не були припинені внаслідок пред`явлення відповідачем позову до позивача про стягнення заборгованості за договором позики, оскільки відповідач не звертався до суду з вимогою про дострокове стягнення з позивача суми боргу. Відповідач вказує, що висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, на які посилається позивач у відповіді на відзив, не є релевантними до обставин даної справи та заперечує проти доводів позивача щодо моменту, з якого починається перебіг позовної давності за вимогою про стягнення перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог та наполягає на тому, що строк позовної давності до такої вимоги починає перебіг з дня набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки. Також відповідач заперечує проти задоволення клопотання позивача про визнання поважними причин пропуску позовної давності з підстав відсутності поважних причин, які перешкоджали позивачу звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відповідача. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2023р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві, відповіді на відзив, просив суд позов задовольнити, підтримав клопотання про визнання поважними причин пропуску позовної давності. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав викладених у відзиві, запереченнях на відповідь на відзив, просив суд відмовити у задоволенні позову, не враховувати докази, які були подані позивачем з пропуском встановленого процесуальним законом строку, та просив суд застосувати строки позовної давності до вимог позивача, які пропущені без поважних причин. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 31 липня 2010р. між позивачем, як боржником та відповідачем, як кредитором, було укладено договір позики грошей, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований у реєстрі за № 1734. Відповідно до п. 1 договору позики, відповідач передав у власність позивачу строком до 31 жовтня 2010р. грошові кошти в розмірі 3059194,00 грн., що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Києва складає 386750,00 доларів США. В разі зміни курсу валют сума повернення повинна рівнятися сумі у гривні, еквівалентній 386750,00 дол. США, за обмінним курсом комерційними банками, але не менше курсу валют на Українському міжбанківському ринку. Таку ж саму суму позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві наступним чином: - 96898,0 грн. до 31 серпня 2010р., в разі зміни курсу валют сума повернення повинна рівнятися сумі у гривні, еквівалентній 12250,00 дол. США, за обмінним курсом комерційними банками, але не менше курсу валют на Українському міжбанківському ринку; - 96898,00 грн. до 30 вересня 2010 р., в разі зміни курсу валют сума повернення повинна рівнятися сумі у гривні, еквівалентній 12250,00 дол. США, за обмінним курсом комерційними банками, але не менше курсу валют на Українському міжбанківському ринку; - 2865398,0 грн. до 31 жовтня 2010р., в разі зміни курсу валют сума повернення повинна рівнятися сумі у гривні, еквівалентній 362250,00 доларів США, за обмінним курсом комерційними банками, але не менше курсу валют на Українському міжбанківському ринку. У випадку несвоєчасної сплати позичальник зобов`язується сплачувати позикодавцю неустойку в розмірі 0,5% (пів відсотку) від усієї суми позики за кожен день прострочення. 31 липня 2010р., в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований у реєстрі за № 1735. Відповідно до умов цього договору іпотеки, позивач, як іпотекодавець передав у заставу відповідачу, як іпотекодержателю шестикімнатну квартиру [ADDRESS] , в забезпечення виконання зобов`язань позивача за укладеним між позивачем та відповідачем договором позики грошей від 31 липня 2010р. Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки, цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло в позивача на підставі договору позики на суму 3059194,0 грн., що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками міста Києва складає 386750,00 дол. США з обумовленим в основному договорі строком повернення боргу до 31 жовтня 2010р. У випадку несвоєчасної сплати позивач (іпотекодавець) зобов`язується сплачувати відповідачу (іпотекодержателю) неустойку у розмірі 0,5% від усієї суми позики за кожен день прострочення. Згідно п. 5.1. договору іпотеки, зобов`язання, забезпечене предметом іпотеки, вважається виконаним у повному обсязі, якщо іпотекодавцем фактично повернута позика, сплачена можлива неустойка та витрати пов`язані з виконанням зобов`язань за основним договором. У зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань за договором позики, 07 серпня 2012р. кредитор звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з боржника заборгованості за договором позики грошей, а саме 2066198,79 грн. основного боргу; 123625,12 грн. - річних; 148609,12 грн. - інфляційних втрат; 7520527,33 грн. - пені. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012р. по справі № 2610/19772/2012, яке набрало законної сили, позов кредитора до боржника було задоволено частково, вирішено стягнути з боржника на користь кредитора 2741652,03 грн., у тому числі 2066198,79 грн. основного боргу; 123625,12 грн. річних; 148609,12 інфляційних втрат; 400000,00 грн. пені; 3219,00 грн. судового збору. Зазначеним рішенням суду було встановлено, що боржник виконав свої зобов`язання з повернення позики частково. 25 січня 2016р. державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Я.Є. було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 27925526, яким проведено державну реєстрацію права власності відповідача на квартиру [ADDRESS] , про що вчинено запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 25 січня 2016р. 13:11:54 № 12999895. Підставами реєстрації права власності відповідача на зазначену вище квартиру, є укладений між сторонами, договір іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог відповідача за рахунок переданої в іпотеку квартири [ADDRESS] у спосіб набуття кредитором права власності на таку квартиру. Наведені обставини встановлені постановою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2020р. по справі 761/4651/19 та не заперечуються сторонами у справі. Крім того, зазначеною постановою апеляційної інстанції було відмовлено у задоволенні позову боржника про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 27925526 від 25 січня 2016р. 15:33:02, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Я.Є. щодо державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачем. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 червня 2021р. у справі № 761/4651/19 відмовлено у задоволенні позову боржника про скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 12999895 від 25 січня 2016р. Суд не вбачає за доцільне здійснювати перевірку доводів позивача щодо порушення відповідачем вимог законодавства та умов укладеного між сторонами договору іпотеки при зверненні відповідачем стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, оскільки такі обставини не входять до предмету доказування у даній справі. Питання щодо законності набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки, вже було предметом розгляду судами, зокрема рішення суду по справі № 761/4651/19. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла станом на 25 січня 2016р., іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка діяла станом на 25 січня 2016р., за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання. Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору. Таким чином, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за забезпеченим іпотекою зобов`язанням у тому розмірі, який існує станом на день звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд не погоджується з доводами позивача відносно того, що розмір заборгованості позивача за забезпеченим іпотекою зобов`язанням встановлюється на підставі розрахунку, який відповідач мав надавати державному реєстратору під час реєстрації права власності відповідачем на предмет іпотеки, оскільки наведене не передбачено законодавством та умовами укладеного між сторонами договору іпотеки. Суд враховує, що позивач також стверджує, і про те, що розмір заборгованості позивача за забезпеченим іпотекою зобов`язанням встановлено в рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 09 листопада 2012р. у справі № 2610/19772/2012. Таким чином, доводи позивача відносно джерел доказування розміру заборгованості позивача за забезпеченим іпотекою зобов`язанням є суперечливими та не узгоджуються, зі ст. 7 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка була чинною станом на 25 січня 2016р. Суд відхиляє доводи позивача відносно того, що в рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 09 листопада 2012р. у справі № 2610/19772/2012 встановлено остаточний розмір заборгованості позивача перед відповідачем за забезпеченим іпотекою зобов`язанням. Зокрема, цим рішенням суду, не був встановлений розмір заборгованості позивача, як боржника за договором позики грошей станом на 25 січня 2016р. Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за договором позики не є підставою для припинення основного зобов`язання боржника (і відповідно, не є підставою для припинення іпотеки) та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020р. у справі № 361/7543/17 та від 18 вересня 2018р. у справі № 921/107/15-г/16. Наявність рішення суду про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за забезпеченим іпотекою договором позики грошей також не є обставиною, яка змінює або припиняє умови укладених між сторонами договору позики грошей та договору іпотеки. З установлених в рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012р. по справі № 2610/19772/2012 обставин вбачається, що кредитор звернувся з позовом про стягнення з боржника заборгованості за договором позики грошей вже після того, як настав строк виконання зобов`язання з повернення суми позики. Тому відсутні підстави вважати, що внаслідок звернення кредитора до суду з позовом про стягнення з боржника заборгованості за договором позики грошей, були припинені умови такого договору, якими встановлено зобов`язання боржника сплачувати неустойку за несвоєчасне повернення суми позики. З цих підстав суд відхиляє посилання позивача на висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018р. у справі № 310/11534/13-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018р. у справі № 444/9519/12, в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019р. у справі № 175/4753/15-ц, в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018р. у справі № 127/1544/17, в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018р. у справі № 564/4/18, в постанові Верховного Суду від 10 травня 2022р. у справі № 522/9547/13-ц. Верховний Суд дійшов наведених висновків у справах, в яких судами було встановлено обставину пред`явлення кредитодавцем до боржника у кредитних правовідносинах вимоги про дострокове повернення кредиту. Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують настання обставини, з якою закон або договір, пов`язують припинення або зміну в термін до 25 січня 2016р. умов укладених між позивачем та відповідачем договору позики грошей та договору іпотеки. Як і відсутні докази, які підтверджують обставини виконання боржником зобов`язань за договором позики грошей після 13 червня 2012р. Для встановлення наявності або відсутності обставини перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, що є визначальним для оцінки обґрунтованості вимог позивача, підлягає встановленню розмір забезпечених іпотекою вимог відповідача до позивача за договором позики грошей станом на 25 січня 2016р. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору іпотеки, за рахунок предмета іпотеки підлягають задоволенню вимоги відповідача до позивача про повернення основної суми боргу, про сплату процентів, про сплату неустойки (пені). Відповідно до умов договору позики, боржник взяв на себе зобов`язання повернути кредитору суму коштів у гривні, яка еквівалентна до 386750,0 дол. США. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012р. по справі № 2610/19772/2012 встановлено, що боржник частково повернув кредитору суму позики, а саме суму еквівалентну 125975,0 дол. США. Тому заборгованість боржника з повернення основної суми боргу за договором позики грошей станом на 25 січня 2016р. становила 6465185,955 грн., що еквівалентно 260775,00 дол. США, за встановленим станом на 25 січня 2016р. курсом НБУ. Відповідно до п. 1 договору позики грошей, у випадку несвоєчасної сплати позивач зобов`язується сплачувати відповідачу неустойку в розмірі 0,5% (пів відсотку) від усієї суми позики, яка становить 3059194,00грн., за кожен день прострочення. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пеня нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення. Схожі за змістом висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018р. у справі № 444/9519/12. З урахуванням встановлених у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012р. у справі № 2610/19772/2012 обставин, боржник прострочив виконання зобов`язання з повернення позики починаючи з 01 вересня 2010р. Відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Позивач у позовній заяві стверджує, що вартість квартири [ADDRESS] станом на 25 січня 2016р. становить 17366900,00 грн., що є значно меншим за розмір забезпечених іпотекою вимог відповідача до позивача. Разом з тим, стороною позивача не надано до суду жодних доказів на підтвердження наявної суми заборгованості боржника (позивача) за договором позики, станом на 25 січня 2016р. Суд відхиляє доводи позивача відносно того, що, оскільки відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат, то відповідачем втрачено право на відшкодування курсової різниці. Укладені між позивачем та відповідачем договір позики грошей та договір іпотеки містять умову про повернення позивачем суми позики у гривні, яка еквівалентна 386750,0 дол. США. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. За змістом ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку не відбувається виконання рішення суду про стягнення інфляційних втрат. При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку відбувається задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя у тому їх розмірі, що встановлений договором іпотеки та основним зобов`язанням. Тому для визначення розміру забезпечених іпотекою вимог відповідача до позивача, які були задоволенні за рахунок набуття відповідачем права власності на квартиру [ADDRESS] , необхідно керуватись умовами укладених між сторонами договору позики грошей та договору іпотеки. Діюче законодавство, в тому числі положення Закону України «Про іпотеку», не містять будь-яких обмежень щодо задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки у зв`язку з наявністю судових рішень про стягнення заборгованості з іпотекодавця за позовом іпотекодержателя. Суд звертає увагу на те, що укладений між сторонами договір іпотеки не містить умов, відповідно до яких за рахунок предмета іпотеки можуть бути задоволені вимоги відповідача про стягнення з позивача інфляційних втрат, а у справі № 2610/19772/2012 не вирішувалось питання про розмір забезпечених іпотекою вимог кредитора до боржника. Матеріали справи не містять доказів виконання позивачем рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012р. у справі № 2610/19772/2012, тому визначені в цьому рішенні суми заборгованості боржника перед кредитором не підлягають вирахуванню з визначеного судом розміру забезпечених іпотекою вимог кредитора до боржника, станом на 25 січня 2016р. Відповідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ст. 76 ЦПК України, передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивачем не доведена належними й допустимими доказами, достатніми у їх логічному взаємозв`язку, наявність у позивача права на отримання від відповідача відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Надаючи оцінку доводам позивача щодо обставин, за яких позивач довідався про порушення його права відповідачем та щодо дня, з якого починає спливати позовна давність за вимогою позивача до відповідача про відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка діяла, станом на 25 січня 2016р., у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Таким чином, іпотекодавець набуває право вимоги до іпотекодержателя про відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя в день набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. З цієї підстави суд відхиляє доводи позивача відносно того, що строк позовної давності за вимогою про стягнення суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя почав спливати після ухвалення остаточного судового рішення у цивільній справі № 761/4651/19. Застосування позивачем такого способу захисту, як звернення до суду з вимогами про скасування рішення державного реєстратора та скасування запису про право власності - не зупиняє та не перериває перебіг позовної давності за вимогою про стягнення суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Позивач міг та повинен був довідатись про відсутність обставини відшкодування відповідачем позивачу перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя починаючи з 26 січня 2016р., тому позовна давність за вимогою позивача до відповідача про стягнення суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя сплинула 25 січня 2019р. Суд відхиляє доводи позивача відносно того, що відсутність у позивача відомостей про обставини проведення оцінки вартості предмету іпотеки або відсутність у позивача доступу до реєстраційної справи - перешкоджали йому довідатись про обставину набуття відповідачем права власності на цю квартиру та про відсутність обставини відшкодування відповідачем позивачу перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Матеріали справи у тому числі містять наданий позивачем звіт про оцінку майна від 03 червня 2016р., виконаний на замовлення позивача, що свідчить про відсутність у позивача перешкод до встановлення вартості квартири [ADDRESS] станом на 25 січня 2016р. Також матеріали справи містять надані відповідачем разом з відзивом копію ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 лютого 2016р. по справі № 826/2419/16 (витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень); копію рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 травня 2018р. у справі № 826/2419/16 (витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень); копію адресованої до Окружного адміністративного суду м. Києва позовної заяви позивача від 17 лютого 2016р. про визнання неправомірним та скасування рішення від 25 січня 2016р. № 27925526 державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Жицької Я.Є.; копію адресованих до Окружного адміністративного суду м. Києва письмових пояснень представника позивача від 19 березня 2018р. у судовій справі № 826/2419/16. З зазначених доказів вбачається, що в період з 17 лютого 2016р. позивач був обізнаний про обставину набуття відповідачем права власності на квартиру [ADDRESS] та вважав, що відповідач набув право власності на квартиру без проведення оцінки вартості квартири станом на 25 січня 2016р. Вимоги позивача у даній справі не обґрунтовуються посиланням на документи, що містяться в реєстраційній справі, тому не вбачається, що відсутність у позивача доступу до реєстраційної справи могла бути об`єктивною перешкодою для звернення до суду з позовом про стягнення суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Позивач мав у своєму розпорядженні примірник укладеного між сторонами договору позики грошей, примірник укладеного між позивачем та відповідачем договору іпотеки і при цьому не міг не знати про обставини часткового виконання позивачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договору позики грошей. Тому у позивача не було перешкод для встановлення розміру забезпечених іпотекою вимог відповідача до позивача станом на 25 січня 2016р. Звернення до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора та скасування запису про право власності та розгляд судом такого позову - не є обставиною, яка перешкоджала позивачу звернутись до суду з вимогою про стягнення суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Таким чином, судом не встановлено на підставі наявних у справі доказів наявності у позивача поважних причин пропуску позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача суми перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Аналогічні за змістом висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом не встановлено, що станом на 25 січня 2016р. розмір забезпечених іпотекою вимог кредитора до боржника значно перевищував вартість предмету іпотеки, при цьому судом враховано, що стороною позивача, протягом всього часу розгляду справи в суді не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження розміру заборгованості позивача, як боржника за договором позики, станом на 25 січня 2016р., не дивлячись на те, що після ухвалення 09 листопада 2012р. Шевченківським районним судом м. Києва рішення по справі № 2610/19772/2012, позивач продовжив користуватися наданими йому в позику грошовими коштами відповідача. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Враховуючи вищенаведені правові висновки Верховного Суду, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті заявлених вимог, у зв`язку з їх необґрунтованістю, у суду відсутні підстави для застосування позовної давності до вимоги позивача про стягнення з відповідача 12888557,97 грн. у відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, не дивлячись на те, що зазначений строк позовної давності пропущений стороною позивача без поважної причини. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування свого рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006р. у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed