Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

Приморським районним судом м. Одеси 14 серпня 2023 ухвалено рішення, яким частково задоволено позов третьої особи [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», державного реєстратора виконавчого комітету Южненської міської ради Одеського району Одеської області Голубенко Аліни Вікторівни про скасування рішення, запису та витребування майна з чужого незаконного володіння, витребувано з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на користь [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 371916851101). До суду 22.08.2023 надійшла заява подана представником [PERSON] - [PERSON] про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, згідно якої просить стягнути з відповідача на користь позивача за позовом третьої особи витрати на надання правової допомоги у розмірі 30 500 грн та судовий збір у розмірі 13 721,80 грн, що в сукупності складає 44 221,80 грн. В обґрунтування заяви відзначено, що необхідність захищати свої права у судовому порядку у [PERSON] виникла через свідомі незаконні дії ТОВ «ФК «Вектор Плюс», що полягали у подані заяви про реєстрацію права власності за товариством. Такі дії відповідача спричинили додаткові витрати позивача, враховуючи витрати на правову допомогу. До суду 28.08.2023 надійшли заперечення ТОВ «ФК «Вектор Плюс», згідно яких відмовити у задоволені заяви про стягнення судових витрати. Заперечення мотивовані тим, що заява подана представником [PERSON] - адвокатом Головко К.В. з пропуском строку ч. 8 ст. 141 ЦПК України, адже не подали доказів неможливості надати докази щодо понесених судових витрат під час розгляду справи. Також до судових втрат виключено послуги, які не існували на момент розгляду справи, а саме підготовка та складення клопотання про стягнення судових витрат. Акт виконаних робіт складений 15.08.2023 та охоплює послуги надані 18.08.2023. Задоволено лише одну з трьох позовних вимог, тому з відповідача може бути стягнуто лише 66,7 % витрат, а враховуючи, що відповідачами було три особи, то витрати на правову допомогу мають бути розподілені між всіма відповідачами. Відповідач вважає, що заявлені витрати на правову допомогу не відповідають вимогам справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності. Також [PERSON] не надала доказів оплати витрат на правову допомогу. У судовому засіданні 31.08.2023 представник [PERSON] - [PERSON] просила виправити помилку в акті, допущену у його даті, представник ТОВ «ФК «Вектор Плюс» - Земляков О.В. просив відкласти розгляд заяви для подання заперечень. З метою підготовки письмового клопотання про виправлення помилки в заяві та заперечень, судом оголошено перерву до 26.09.2023, у зв`язку з тим, що у період з 06.09.2023 по 22.09.2023 головуючий перебуватиме у відпустці. У судовому засіданні 26.09.2023 представник [PERSON] - [PERSON] просила задовольнити заяву, адже розмір витрат є співмірним зі складністю справи. Представник ТОВ «ФК «Вектор Плюс» - Земляков О.В. заперечував щодо заяви з підстав, викладених у запереченнях. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про час, дату та місце судового розгляду у встановленому законом порядку. Суд, дослідивши подану заяву, дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення та часткове обґрунтування вимог про стягнення судових витрат, з огляду на наступне. Пунктом 3 частини 1 статті 270 ЦПК України визначено, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Тож, оскільки при ухваленні рішення не було вирішено питання про розподіл судових витрат, суд вважає за необхідне ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання стягнення судових витрат. Судом встановлено, що 07 вересня 2021 між адвокатом Головко Катериною Володимирівною та [PERSON] було укладено договір №21/09-21 про надання правничої допомоги, згідно п 3.1 якого, визначено, що розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього договору правничу допомогу, визначається сторонами окремим додатковим договором, який є невід`ємною частиною цього договору (т.1 а.с.190-191). 07 вересня 2021 між адвокатом Головко Катериною Володимирівною та [PERSON] було укладено додатковий договір №1 до договору про надання правничої допомоги від 07.09.2021 №21/09-21, згідно п.1 якого, сторони домовилися, що клієнт затверджує перелік та вартість послуг, зобов`язується сплатити вартість послуг після їх надання та підписання акту приймання-передачі (т.1 а.с.192). 15 серпня 2023 року [PERSON] виписала рахунок №1 [PERSON] на суму 30 500 грн. 15 серпня 2023 року адвокат Головко К.В. та Бондарук А.Ю. уклали акт №1 виконаних робіт, згідно якого підготовка позову становить 7 500 грн, підготовка заяви про зміну предмету позову - 4 000 грн, участь у судових засіданнях - 12 000 грн, підготовка заяви про вступ у справу - 3000 грн, підготовка клопотання про стягнення судових витрат - 4000 грн. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами, разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Дійсно, позовні вимоги [PERSON] задоволені на 33,3%, якщо брати до увагу, що задоволено одну з трьох заявлених позовних вимог, однак задоволено одну вимогу майнового характеру, пред`явлену до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», тоді як позовні вимоги до державного реєстратора були відхилені судом, тому, саме ТОВ «ФК «Вектор Плюс» є тим відповідачем на якого має бути покладено витрати за правову допомогу, адже основна позовна вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння була задоволена судом. За змістом частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) однією з підстав виникнення представництва є договір. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI). Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.11.2022 при розгляді справи №922/1964/21 зазначає, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Заслуговують на увагу доводи відповідача щодо відсутності на час розгляду справи таких витрат як «підготовка клопотання про стягнення судових витрат», яка, між іншим, надана пізніше складеного акту, тому така послуга на суму 4000 грн підлягає виключенню з обсягу наданої правової допомоги. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18. Тому, судом не приймаються до уваги доводи представника відповідача, що відсутність квитанції про фактичну сплату вартості послуг адвоката є самостійною підставою для відмови у розподілі судових витрат. На переконання суду, розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Тому, правова допомога підлягає стягненню у розмірі 26 500 грн, за вирахуванням 4 000 грн за подання клопотання про стягнення судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом третьої особи, [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 2 977, 20 грн, про що свідчить квитанція від 10.11.2022 (т.1 а.с.186). Разом з поданням заяви про зміну предмету позову, [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 10744,60 грн, що вбачається з квитанції від 03.05.2023 (т.2 а.с.5). Таким чином, зі сплаченого судового збору у загальному розмірі 13 721,80 грн слід відняти судовий збір за дві вимоги немайнового характеру у розмірі 1984,80 грн, у задоволені яких було відмовлено, тому з ТОВ «ФК «Вектор Плюс» підлягає стягненню сплачений [PERSON] судовий збір за задоволено вимогу майнового характеру у розмірі 11 737 грн. Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Тож, оскільки при ухваленні рішення не було вирішено питання про розподіл судових витрат, необхідно ухвалити додаткове рішення щодо розподілу судових витрат та стягнути з відповідача на користь позивача розмір понесених ним судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 38 237 грн (26 500 грн - вартість правничої допомоги та 11 737 грн - сплачений судовий збір).

Outcome: approved