Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

08 червня 2023 року до Деснянського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) про визнання договору довічного утримання недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 24 жовтня 2012 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір довічного утримання (догляду), зареєстрований у реєстрі за № 1674 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим Володимиром Олександровичем. Згідно п.1.1. зазначеного Договору Відчужувач передає, а Набувач отримує у власність квартиру [ADDRESS] на умовах, встановлених цим Договором. Квартира належить Позивачеві на праві особистої приватної власності на підставі довідки житлово - будівельного кооперативу «Кондитер» (м.Київ), виданої 09 січня 1992 року за №2, зареєстрованої в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 04 вересня 2012 року під № 37529801 (номер запису 468/30208 у книзі 47-232). Згідно пункту 2 Договору, Відповідач зобов`язалася довічно утримувати та матеріально забезпечувати Позивача. Так відповідно до п.2.1. Договору матеріальне забезпечення з утримання, що щомісячно має надаватись [PERSON] , оцінюється сторонами у сумі 1000 (одна тисяча) гривень. За домовленістю сторін Набувач зобов`язується сплачувати цю суму Вудчужувачеві грошима. Відповідно до п.3.1.2. Договору Відчужувач має право вимагати розірвання договору у разі невиконання або неналежного виконання Набувачем своїх обов`язків за цим Договором. Згідно п.3.2.1. Договору Набувач зобов`язаний у встановлені строки та належним чином виконувати умови пункту 2 цього Договору. Положеннями п.4.10 Договору передбачено, що Договір може бути розірвано у випадках невиконання його умов в судовому порядку. З моменту укладання Договору і станом на день подання цієї позовної заяви до суду протягом більше 10 (десяти) років Відповідачка не здійснювала матеріальне забезпечення з утримання Позивачки, в порушення умов пункту 2 Договору. Відповідачка не надавала матеріальної допомоги грошима в сумі 1000 (одна тисяча) гривень щомісячно чи іншого матеріального забезпечення та утримання Позивачки. З Довідки АТ КБ «Приватбанк» про рух коштів [PERSON] за 2023-2022 роки від 30.05.2023, вбачається, що Позивачка має власне джерело доходів - виплат Пенсійного фонду, за рахунок якого утримує себе самостійно. Відповідачка багато років проживає в Ізраїлі та не проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою від 03.06.2023 № 628 ЖБК «Кондитер». З огляду на вище викладене, позивач просить суд: Розірвати договір довічного утримання (догляду) укладений 24 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О., зареєстрований в реєстрі за № 1674. Застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання, а саме: Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 37529801), та скасувати державну реєстрацію обтяження нерухомого майна (заборона на нерухоме майно), накладену приватним Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О. (реєстраційний номер 13156684). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Справу призначено до підготовчого засідання. В підготовчому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , 3-тя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Біляєв Володимир Олександрович до розгляду в підготовче засідання не з`явились. Причини неявки не відомі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 серпня 2023 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Біляєв Володимир Олександрович про визнання договору довічного утримання недійсним. Призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до розгляду в судове засідання не з`явились. Повідомлялися належним чином шляхом направлення судової повісток рекомендованим поштовим відправленням за місцем реєстрації, в тому числі шляхом розміщення на сайті Судової влади оголошення про виклик до суду. 3-тя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Біляєв Володимир Олександрович до розгляду в судове засідання не з`явились. Причини неявки суду не відомі. Суд, заслухавши пояснення позивача, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість задоволення позову з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 24 жовтня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання (догляду) серія ВРР № 723361. Вищезазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1674. Відповідно до умов Договору відповідач взяла на себе зобов`язання довічне матеріальне забезпечення позивача, а також усі вигляді догляду. В свою чергу, даним Договором позивач передала, а відповідач отримала у власність кв. [ADDRESS] . Відповідач не виконує по відношенню до позивачки взяті на себе зобов`язання, матеріальне забезпечення не сплачує згідно Договору, іншого матеріального забезпечення та утримання не здійснює. Відповідно до вимог ст.. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Згідно з ч.1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За правилами ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Положення ч.1 ст. 755 ЦК України не містить визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому, вирішуючи зазначене питання, суд має враховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення ст. 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору. Тлумачення п. 1 ч.1 ст. 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій. Частина друга статті 651 ЦК України визначає, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотними є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Таким чином, для розірвання вказаного договору з вказаних підстав достатньо встановлення факту неналежного виконання набувачем умов договору. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Належним виконанням зобов`язання слід вважати тоді, коли відповідач виконує всі взяті на себе обов`язки за договором. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилалася на те, що відповідач з моменту укладення договору довічного утримання, не виконувала передбачених нею обов`язків. Судом установлено, що згідно з п. 2 договору довічного утримання визначено, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду) має надаватись відчужувачу, оцінюється сторонами в суму 1 000 грн. За домовленістю сторін набувач зобов`язується сплачувати цю суму Відчужувачеві грошима. Разом з тим, за доводами позивача, відповідач не виконувала умови укладеного договору. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень ст.ст. 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19. Таким чином, враховуючи вищевикладене позивач вважає за необхідне розірвання договору довічного утримання на її вимогу. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Так, під час розгляду справи було встановлено, що факт невиконання умов договору довічного утримання не спростований відповідачем, будь-яких доказів відсутності обставин, наведених позивачем, [PERSON] не надала. З огляду на вищевикладене, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення позивача, суд приходить до висновку про задоволення вимог позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved