Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

У лютому 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (відповідно до рішення Київради від 22.01.15 №8/873 [ADDRESS]). Згідно з довідкою з Житлового-будівельного кооперативу Подільського району «Здоров`я» за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 2 особи: [PERSON] (позивач), - з 04.06.1982 року, [PERSON] (відповідач), яка є його дочкою, - з 10.08.1993 року. Мотивує позовну заяву тим, що [PERSON] досить тривалий час не проживає за місцем своєї реєстрації, а саме з 2005 р. Даний факт підтверджується актами про не проживаннящодо відповідача, засвідчений у встановленому порядку головою правління ЖБК «Здоров`я». За останній рік відповідач жодного разу не з`явилася в спірній квартирі, при цьому перешкод у праві користуванні не створюються. Всі матеріальні надбання в цій квартирі належать позивачу. Також вказав, що оплачує рахунки по житлово-комунальним послугам, а відповідач в оплаті житлово-комунальних послугах не приймає. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що відповідача [PERSON] відсутня в квартирі [ADDRESS] без поважних причин більше встановленого законом строку. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30 квітня 2019 року було відкрито провадження у справі з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачем подано відзив, в якому [PERSON] вважає вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що твердження позивача про втрату її інтересу до квартири такими, що не відповідають дійсності. Зазначила, що вона є донькою позивача. Після розірвання шлюбу між батьками з 2006 року вона, як неповнолітня, переїхала з матір`ю в місто Ірпінь, де тимчасово мешкала без реєстрації в квартирі дідуся. Ніколи не втрачала зв`язок з спірною квартирою, часто поживала у батька у канікули, вихідні, свята. Вказала, що по досягненню повноліття в 2011 році стала постійно проживати за спірною адресою. Однак на початку 2018 року захворіла на тяжку хворобу, тому не могла самостійно оплачувати комунальні послуги та часто знаходилась у лікарні. На початку лютого 2019 року позивач почав перешкоджати у користуванні та доступі до квартири. Посилаючись на те, що їй незаконно чиняться перешкоди в користуванні її єдиним житлом, просила відмовити у задоволені позову. Відповідачем [PERSON] було поданий до суду зустрічний позов, в якому вона просила усунути їй перешкоди в користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] та вселити її у дану квартиру, а саме у житлову кімнату без балкону площею 13 кв.м. Свої зустрічні позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з народження проживала у квартирі за вищезазначеною адресою.Після розірвання шлюбу батьків з 2006 року вона, як неповнолітня, переїхала з матір`ю в місто Ірпінь, де тимчасово мешкала без реєстрації в квартирі дідуся. Ніколи не втрачала зв`язок з спірною квартирою, часто поживала у батька у канікули, вихідні, свята.Вказала, що по досягненню повноліття в 2011 році стала постійно проживати за спірною адресою та оплачувала комунальні послуги. Однак у 2018 році захворіла на тяжку хворобу, тому не могла самостійно оплачувати комунальні послуги. Крім того, постійно знаходилась у лікарні на лікуванні, тому не покидала квартиру без поважних причин. На початку лютого 2019 року позивач почав перешкоджати у користуванні та доступі до квартири, а саме забрав ключи.Враховуючи те, що не може користуватися даною квартирою, оскільки [PERSON] їй перешкоджає, просила усунути їй перешкоди в користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] та вселити її у дану квартиру, а саме у житлову кімнату без балкону площею 13 кв.м. В судовому засіданні 27.01.2020 р., в зв`язку з поданням зустрічного позову здійснено перехід зі спрощеного позовного провадження на загальне позовне провадження. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 19 березня 2020 року прийнято до провадження зустрічний позов у даній справі та об`єднано у в одне провадження з первісним позовом. [PERSON] подано відзив на зустрічний позов, в якому вважає зустрічні вимоги [PERSON] безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню. У даному відзиві зазначив, що з 2005 року [PERSON] не проживає у спірній квартирі, предмети побуту забрала з 2005 року, ніколи не несла витрати по утриманню квартири, не сплачувала за комунальні послуги. Враховуючи, що [PERSON] не проживає у даній квартирі понад один рік, просив у зустрічному позові відмовити. [PERSON] подала до суду відповідь на відзив, в якій вона зазначила, що [PERSON] постійно змінював замки, тобто перешкоджав користуватися квартирою. Поведінка [PERSON] у перешкоджанні користуванні квартирою пов`язана із його членством в релігійній організації. Крім того зазначила, що постійно оплачувала і оплачує комунальні послуги за дану квартиру, тому просила відмовити у задоволенні первісного позову [PERSON] . В підготовчому засіданні 28.07.2020 р. закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду. Позивач та представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, наведених у позові, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові. Крім цього, просили відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні заперечувала проти первісного позову, просила відмовити позивачу в задоволенні первісного позову з підстав, наведених вище. Крім цього, просила задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний позов підлягає залишенню без задоволення, з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом № 2-4307 від 28.10.2004 року. (а.с. 7) Позивач перебував у шлюбі з [PERSON] , який було розірвано 22.03.2006 року. (згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 22.03.2006 року, актовий запис № 84 від 2006 року) (а.с. 65) [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] від 17 лютого 1993 року. (а.с. 40) За час перебування в шлюбі позивач зареєстрував у вищевказаній квартирі свою на той час малолітню дочку [PERSON] . Згідно із довідкою з Житлового-будівельного кооперативу Подільського району «Здоров`я» за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 2 особи: [PERSON] , з 04.06.1982 року, [PERSON] , з 10.08.1993 року. (а.с. 8) Як вбачається з матеріалів справи та в судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] , їх спільна донька [PERSON] з березня 2006 року проживала з матір`ю у Київській області у місті Ірпінь. При цьому, до досягнення [PERSON] повноліття (до 2011 року) за нею закріплювалось право користування вищевказаною квартирою. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституція України як Основний закон України передбачає як захист права власності, так і захист права на житло. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень статей 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Вона охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ЕСНR 2004-ХІ (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Як вбачається з матеріалів справи, є акти ЖБК «Здоров`я» від 19.07.2017 року, від 16.04.2018 року, від 06.02.2019 р., які засвідчені головою правління ЖБК «Здоров`я», проте, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 10-12) Матеріали справи не містять квитанцій за спірний період від відповідача за первісним позовом [PERSON] про оплату житлово комунальних послуг за квартиру, в якій вона зареєстрована. Таким чином тільки позивач за первісним позовом несе витрати по утриманню квартири. Надання [PERSON] квитанцій про оплату комунальних послуг за 2020 рік після звернення [PERSON] до суду з позовом до неї, не є належним доказом у розумінні ст. 77 ЦПК України того, що відповідач брала участь в утриманні квартири за місцем реєстрації за 2018-2019 роки. Надані копії документи про хворобу [PERSON] суд не бере до уваги як доказ неможливості проживання у спірній квартирі. Відповідачемза первіснимпозовом не надано суду належних,допустимихта достовірних доказів на підтвердження того, що в спірнійквартирівона не проживаєпонад строки визначені законом з поважних причин, як і не наданодоказів на підтвердження того, щопозивачйому чинив перешкоди в користуванні квартирою. [PERSON] будь-яких заяв з приводу своєї тимчасової відсутності не подавала, не зверталася до відповідних органів з заявами про перешкоду їй в здійсненні права користування квартирою або збереження за нею права користування. Доказів про неможливість вселення до квартири (актів, постанов відповідних органів) суду не надала. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що [PERSON] втратила право користування жилим приміщенням - вищевказаною квартирою, власником якої є позивач, оскільки відсутня у даній квартирі понад встановлений законом строк, не беруть участі в утриманні майна за місцем реєстрації, чим перешкоджає власнику у здійсненні права користування та розпоряджання квартирою. Задоволення вимог про втрату права користування жилим приміщенням не порушує права [PERSON] , визначені ст. 8 Конвенції. Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про [PERSON] , як власником квартири, перешкод [PERSON] у користуванні жилим приміщенням. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] створювались перешкоди [PERSON] у користуванні спірною квартирою, матеріали справи не містять. Надані позивачем за зустрічним позовом [PERSON] переписки та фотографії, на яких разом сфотографовані з [PERSON] , свідчать як раз про теплі, стабільні відносини доньки з батьком, а не доказом проживання у квартирі за спірною адресою. Будь-яких належних та достатніх доказів, які підтвердили б зустрічні позовні вимоги відповідно до вимог ст. ст.77-79 ЦПК України, в ході судового розгляду надано не було, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що підстав для задоволення зустрічного позову не вбачається, оскільки він є недоведеним та таким, що не ґрунтується на належних доказах. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і зазначення про це у резолютивній частині рішенні суду є зайвим. А тому, рішення суду щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є відповідною правовою підставою для зняття її з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний не знайшов свого доведення у судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved