Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що з 17 січня 2020 року по 30 серпня 2022 року вона та відповідач, [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син - [PERSON] , [INFO] .Однак, спільне життя позивача з [PERSON] не склалося, оскільки сторони мають різні характери та погляди на сімейне життя, у відповідача психологічна неготовність до сімейного життя, постійні зради з його боку та скандали вдома, що призвело до втрати між ними почуття любові, довіри та поваги.Рішенням Перечинського районного суду від 30 серпня 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, дитину залишено на проживанні разом з матір`ю, а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON] . Позивач також зазначає, що як під час шлюбу, так і після розірвання такого син [PERSON] знаходиться на її повному фізичному та матеріальному утриманні, при цьому відповідач взагалі не бере участі у вихованні та розвитку дитини, не надає коштів на її утримання, не відвідує сина, не спілкується з ним та не цікавиться його здоров`ям, навчанням та захопленнями. Оскільки відповідач [PERSON] втратив з дитиною будь який контакт, дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її повному вихованні та матеріальному забезпеченні, а тому вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , а відтак просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак подала суду заяву, в якій просять суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання також не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки не повідомив, відзив не подав. Представник орган опіки та піклування Т.Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області у судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без їх участі, при цьому надала висновок органу опіки та піклування. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що з 17 січня 2020 року по 30 серпня 2022 року позивач, [PERSON] , та відповідач, [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22 червня 2020 року батьком [PERSON] є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Також встановлено, що спільне життя [PERSON] з [PERSON] не склалося, сторони мають різні характери та погляди на сімейне життя, у відповідача психологічна неготовність до сімейного життя, постійні зради з його боку та скандали вдома призвели до втрати між ними почуття любові, довіри та поваги. Рішенням Перечинського районного суду від 30 серпня 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, дитину залишено на проживанні разом з матір`ю та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON] . Крім цього встановлено, що як під час шлюбу, так і після розірвання такого відповідач [PERSON] взагалі не бере участі у вихованні та розвитку сина [PERSON] , не надає коштів на його утримання, не відвідує сина, не спілкується з ним та не цікавиться його здоров`ям, навчанням та захопленням. Одночасно з довідки про неотримання аліментів, виданої начальником Великоберезнянського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції В.Вогар від 08 червня 2023 року № 5963, вбачається, що [PERSON] дійсно не отримувала аліменти з [PERSON] у період з 16 січня 2023 року по 31 травня 2023 року. Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Т.Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 26 вересня 2023 року № 642/03-10, орган опіки та піклування вважає за доцільне надати згоду на позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , мешканця [ADDRESS] відносно малолітньої дитини [PERSON] . Згідно з ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 Сімейного кодексу України). У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21). Стаття 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов`язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Крім цього, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону (частина 6 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошено у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland», заява № 41615/07, п. 135; рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року у справі «M.S. v. Ukraine», заява № 2091/13, п. 77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Mamchur v. Ukraine», заява № 10383/09, п. 100). Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Одним із способів захисту інтересів малолітньої чи неповнолітньої дитини є позбавлення батьківських прав того з батьків, хто неналежно виконує свої батьківські обов`язки. Так, згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного Кодексу України батько або мати можуть бути позбавлені батьківських прав відносно дитини, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по її вихованню. Аналізуючи вказані норми, можна прийти до висновку, що ухилення від виконання обов`язку по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити в майбутньому. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено факт ухилення батьком [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , оскільки відповідач зовсім не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її здоров`я, виховання, протягом тривалого часу взагалі не спілкується з дитиною, що негативно впливає на фізичний та психологічний розвиток сина як складову виховання, а тому позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав підлягають задоволенню. Крім цього, згідно з ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Однак, як встановлено у судовому засіданні, з відповідача [PERSON] на теперішній час за рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області 30 серпня 2022 року вже стягуються аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , а тому це питання судом не вирішується. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved