Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

15.08.2022 року на розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій [PERSON] просить (після уточнення позовних вимог) стягнути з ДП «ВК «Краснолиманська»: - нараховану, але невиплачену заробітну плату в сумі 45\~998,54 гривень; - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на день винесення рішення за період з 11.07.2020 року по день винесення рішення; - стягнути понесені судові витрати. Позов мотивовано тим, що [PERSON] з 24.06.2006 року по 10.07.2020 року перебувала в трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська», звільнена з посади телефоністки на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). З часу припинення трудових відносин всупереч ст. 116 КЗпП України, відповідачем своєчасно, не надано остаточного розрахунку, не виплачені належні суми заробітку за період\~з січня\~2020\~року по\~липень 2020\~року в\~сумі 45\~998,54\~гривень (після утримання обов`язкових податків та зборів). Крім того, за затримку розрахунку при звільненні, за переконанням позивача, відповідач повинен понести відповідальність, тому заявлено вимогу стягнення, в порядку ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку за період з 11.07.2020\~року по\~день винесення\~судового рішення,\~яка станом\~на 02.10.2023\~року становить\~суму 365\~584,32\~гривень. (а. с. 2-4, 37). Ухвалою суду від 17.08.2023 року порушено справу за правилами спрощеного позовного провадження (між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення судді); розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а. с. 12). 08.09.2023 року ДП «ВК «Краснолиманська» на позовну заяву, в порядку ст. 278 ЦПК України, подано відзив, з якого вбачається, що відповідач вважає вимоги [PERSON] безпідставними,\~оскільки звільнення\~та розрахунок\~при припиненні\~трудових відносин\~здійснені у\~повній відповідності\~до норм\~чинного законодавства\~України про\~працю.\~Так,\~ [PERSON] звільнена з підприємства 10.07.2020 року (за власним бажанням). Позивачу, в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні було нараховано наступні суми - заробітна плата: за січень 2020 року 6780,85 гривень; за лютий 2020 року 6317,43 гривень; за березень 2020 року 6424,89 гривень; за квітень 2020 року 5723,47 гривень; за травень 2020 року 4235,77 гривень, за червень 2020 року 5893,19 гривень, за липень 2020 року 10622,94 гривень усього 45\~998,54 гривень (з урахуванням обов`язкових податків). ДП «ВК\~«Краснолиманська» зазначається,\~що [PERSON] в день звільнення відповідно до вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України, пп. 2.26, 2.27 ч. 2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» - у відділі кадрів видана трудова книжка, після чого позивачка повинна була звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для повного розрахунку, однак такої вимоги заявлено не було. Статтею 116 КЗпП України передбачені строки, порядок та обставини, за яких власник або уповноважений ним орган зобов`язаний здійснювати остаточний розрахунок зі звільненим працівником, зокрема, у разі, якщо день звільнення для робітника не робочий день, то належні суми заробітку мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В свою чергу, [PERSON] ані під час отримання трудової книжки, ані в наступному вимог щодо проведення остаточного розрахунку не пред`явила, тому ДП «ВК «Краснолиманська» вважає, що в даному випадку відсутній предмет спору, а саме вина відповідача у нібито невиплаті належних працівникові сум у строки зазначені у статті 116 КЗпП України. Одночасно у відзиві зазначено, що у разі встановлення судом під час розгляду справи підстав для відповідальності роботодавця згідно ст. 117 КЗпП України, - відповідачем надано відомості про середньоденний заробіток [PERSON] , який складає 448,02 гривень. 10.07.2020 року позивач працювала в 1 зміну, про що зазначено в довідці з Відділу контрольного табелю, а тому враховуючи норми ст. 116 КЗпП України, датою виникнення затримки розрахунку при звільненні має бути наступний день після звільнення. З таких обставин, період затримки розрахунку виплат, належних працівникові при звільненні, слід вважати з 11.07.2020 року, а не з 10.07.2020 року, як зазначає позивач, за весь час затримки по день фактичного розрахунку, та не більше ніж як за шість місяців. В цілому просив відмовити у задоволенні цієї частини позову. (а.с. 16-20). Позивач [PERSON] правом подати відповідь на відзив відповідача не скористалася. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Згідно записів в трудовій книжці серійний номер [NUMBER] [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська»: - 24.06.2006 року прийнята на посаду телефоністки; - 10.07.2020 року - звільнена за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. (а. с. 7). Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з нею своєчасно не проведено. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. З матеріалів\~справи вбачається,\~що ДП\~«ВК «Краснолиманська»\~має перед\~ [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати, нараховано наступні суми, що підлягають сплаті: за січень 2020 року 6780,85 гривень; за лютий 2020 року 6317,43 гривень; за березень 2020 року 6424,89 гривень; за квітень 2020 року 5723,47 гривень; за травень 2020 року 4235,77 гривень, за червень 2020 року 5893,19 гривень, за липень 2020 року 10622,94 гривень усього 45\~998,54 гривень (з урахуванням обов`язкових податків) (довідка № 01/11-219/5 від 05.09.2023 року а.с. 23); Відомості дослідженої бухгалтерської довідки позивачем [PERSON] не оспорено, доказів, які б спростовувалися зазначені підрахунки не надано. Таким чином, загальна сума заборгованості станом на 05.09.2023 року складає 45\~998,54 гривень. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, згідно наказу ДП «ВК «Краснолиманська» № 983/к від 10.07.2020 року [PERSON] звільнена з посади телефоністки, за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Відповідно до\~положень ст.\~116\~КЗпП України сума належних виплат (складові нарахованого заробітку) мала бути виплачена [PERSON] роботодавцем ДП «ВК «Краснолиманська» в день звільнення 10.07.2020 року. За таких обставин, безпідставними є доводи відповідача в частині невиплати нарахованих сум при звільненні з причини не звернення позивача в будь-який спосіб (усно до бухгалтерії, письмово до керівництва) з вимогою про проведення остаточного розрахунку. Заробітна плата в розумінні норм ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» не є відповідальністю за порушення строків виконання зобов`язань, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП України), компенсація за невикористані дні щорічної відпустки (ст. 83 КЗпП України), вихідна допомога (ст. 44 КЗпП України) не є відповідальністю за порушення строків розрахунку при звільненні. За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані сторонами докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону в розумінні їх належності та допустимості, - суд приходить до висновку, що примусовому стягненню з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] підлягає заборгованість з нарахованих, але не виплачених при звільненні складових заробітку в сумі 45\~998,54 гривень з урахуванням утримання відповідачем прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів з цієї суми. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приходить до наступних висновків. За позицією позивача відповідачем несвоєчасно проведено розрахунок, оскільки нараховані суми складових заробітку не виплачені в день звільнення, тобто 10.07.2020 року, тому відповідач повинен понести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України. [PERSON] , посилаючись на положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України, абз. 4 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», - проводить розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за формулою: середній заробіток помножений на час затримки фактичного розрахунку. Сума середнього заробітку позивачем визначена за травень 2020 року 5168,92 гривень, червень 2020 року 5135,55 гривень в сумі 10304,47 гривень, з розрахунку 448,02 гривень (середньоденний заробіток) х 23 дні (кількість робочих днів). (а. с. 24) Відповідач ДП ВК «Краснолиманське», не визнає заявлений [PERSON] розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, ґрунтує позицію захисту на доводах про відсутності правових підстав для відповідальності за допущене порушення строків проведення розрахунку з позивачем при звільненні. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог [PERSON] про стягнення з ДП ВК «Краснолиманська» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приймає до уваги наступне. Статтею 117 КЗпП України, у редакції чинній на час звернення до суду з позовом та розгляду справи, передбачена відповідальність\~роботодавця у вигляді\~виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Судом встановлено, день звільнення 10.07.2020 року був робочим днем для [PERSON] , що підтверджується довідкою з відділу контрольного табелю від 05.09.2023 року, сума заборгованості в день звільнення не була виплачена. З урахуванням вищевикладеного, звернення працівниці, яка у день звільнення працювала, то час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з наступного дня після звільнення, тобто з 11.07.2020 року. Виплата заборгованості по заробітній платі в день звільнення не здійснена, а тому відповідач має нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, що діє в редакції на момент звернення до суду. Згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» № 01/11-219/4 від 05.09.2023 року середньоденний заробіток [PERSON] визначений за травень 2020 року 5168,92 гривень, червень 2020 року 5135,55 гривень в сумі 10304,47 гривень, з розрахунку 448,02 гривень (середньоденний заробіток) х 23 дні (кількість робочих днів). (а. с. 9) Заперечень проти такого розрахунку позивачем не надано. Суд визначає кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 11.07.2020 року (наступний день після звільнення) - по дату винесення рішення суду (02.10.2023 року), оскільки відповідачем не здійснено фактичної виплати заборгованості по заробітній платі. З урахуванням розрахункового періоду, який у відповідності до\~статті 117 КЗпП України\~становить весь час затримки по день фактичного розрахунку,\~але не більш як за шість місяців, з 11 липня 2020 року до 02.10.2023 року кількість робочих днів становить 806 днів: з 11.07.2020 по 31.12.2020 - 121 робочих дні; з 01.01.2021 по 31.12.2021 - 251 робочих днів; з 01.01.2022 по 31.12.2022 248 робочих днів; з 01.01.2023 по 02.10.2023 - 186 робочих днів. Але, враховуючи, що період не має перевищувати шість місяців, то має бути відрахований з 11.07.2020 року по 11.01.2021 року, тобто 126 робочих днів, що в грошовому вираженні складає 56450,52 гривен (126 р.д. х 448.02 гривень). Таким чином, суд вважає вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в сумі 56450,52 гривень. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Аналогічного висновку щодо розрахункового періоду дійшов Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 757/37241/20, провадження № 61-15667св21. Суд акцентує увагу, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Так, ДП «ВК «Краснолиманська» у відзиві на позовну заяву жодним чином не спростовано, що невиплата [PERSON] при звільненні належних сум заробітку не пов`язана з винною поведінкою роботодавця. Вимоги щодо виплати середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, це свого роду відшкодування завданої майнової шкоди. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Метою законодавчого регулювання механізму компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у роботодавця, відсутність фінансово-господарської діяльності не виключає його відповідальності на підставі статті 117 КЗпП України. Таке ж роз`яснення надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Суд, розглянувши справу, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають з`ясуванню при ухваленні рішення, - присуджує до стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська» суми коштів - нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - при цьому зазначає наступне. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року справа № 180/683/13-ц). При зазначенні\~в резолютивній\~частині рішення\~висновку про\~оподаткування присуджених\~до стягнення\~сум,\~-\~суд враховує,\~що згідно\~матеріалів справи\~ДП «ВК\~«Краснолиманська» має\~перед [PERSON] обов`язок по виплаті заробітної плати згідно бухгалтерської довідки про заборгованість, де суми відображено вже з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, [PERSON] від сплати судового збору в частині позову про стягнення заробітної плати звільнена відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли. Позов [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено повністю на суму 45998,54 гривень, тобто на 100 % від заявлених вимог, тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави дорівнює 1073,60 гривень. Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем при пред`явлені позовної заяви про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в дохід місцевого бюджету сплачено судовий збір в сумі 1073,60 гривень (квитанція - а.с. 1). Вимоги в цій частині задоволено частково на суму 56450,52 гривень, тобто на 15,4 % від заявленої суми, тому судовий збір підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача в сумі 165,78 гривень. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 19, 44, 47, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial