Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

14\~січня 2023\~року Центральна\~окружна прокуратура\~міста Дніпра,\~в інтересах\~держави,\~в особі\~Дніпровської міської\~ради звернулася\~до суду\~із зазначеним\~позовом до\~відповідача [PERSON] \~із вимогами\~про витребування\~майна із чужого\~незаконного володіння (том 1, а. с. 1-32). В обґрунтування\~позовної заяви\~зазначено,\~що під\~час здійснення\~конституційних повноважень\~окружною прокуратурою\~встановлено факт\~безпідставного вибуття\~з комунальної\~власності квартири\~ [ADDRESS] ,\~шляхом здійснення\~державної реєстрації\~на підставі\~документів,\~що не\~видавались та\~мають ознаки\~фіктивності.\~Опрацюванням Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~встановлено,\~що 06\~грудня 2019\~року державним\~реєстратором виконавчого\~комітету Троїцької\~сільської ради\~Павлоградського району\~Дніпропетровської області\~Колтуновою О.О.\~на підставі\~свідоцтва про\~право власності\~на житло\~№ б/н\~від 11\~червня 1999\~року,\~виданого виконкомом\~міської Ради\~народних депутатів\~згідно за\~розпорядженням №\~1/5562-99\~від 11\~червня 1999\~року,\~за [PERSON] \~зареєстровано право\~власності на\~житлову квартиру\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~загальною площею\~39,8\~кв.м.\~(реєстраційний\~номер 1982973012101).\~Вказано,\~що з\~інформації,\~отриманої з\~Дніпровської міської\~ради,\~Комунального підприємства\~«Дніпровське міське\~бюро технічної\~інвентаризації» Дніпровської\~міської ради\~та Департаменту\~адміністративних послуг\~та дозвільних\~процедур Дніпровської\~міської ради\~встановлено,\~що органом\~приватизації Дніпровської\~міської ради\~рішень щодо\~відчуження комунального\~майна шляхом\~його приватизації\~не приймалось,\~свідоцтво про\~право власності\~за [PERSON] \~КП «ДМБТІ»\~ДМР не\~реєструвалось,\~більш того,\~останній не\~значиться зареєстрованим\~або знятим\~з реєстраційного\~обліку за\~вказаною адресою.\~Зазначено,\~що вказане,\~у своїй\~сукупності свідчить,\~що свідоцтво\~про право\~власності №\~б/н\~від 11\~червня 1999\~року,\~на підставі\~якого здійснено\~реєстрацію права\~приватної власності\~за [PERSON] ,\~є підробленим.\~Таким чином,\~спірне нерухоме\~майно вибуло\~із комунальної\~власності поза\~волею дійсного\~власника -\~територіальної громади\~міста Дніпра\~в особі\~Дніпровської міської\~ради,\~із порушенням\~встановленого чинним\~законодавством порядку\~та на\~підставі підроблених\~документів,\~що є\~безумовною підставою\~для витребування\~такого нерухомого\~майна у\~останнього набувача\~на підставі\~ст.\~388\~ЦК України. Враховуючи обізнаність міської ради про встановлені прокуратурою обставини незаконного набуття речових прав на нерухоме майно комунальної власності, достатнього часу для самостійного вжиття заходів, направлених на усунення виявлених порушень, вказане свідчить про бездіяльність Дніпровської міської ради, яка є органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим прокурор звертається з даним позовом до суду в порядку, передбаченому чинним законодавством. Тому, прохає суд витребувати у відповідача на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] та стягнути на користь прокурату понесені судові витрати. Ухвалою суду від 25 січня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 30 хвилин 16 лютого 2023 року (том 1, а. с. 220-221), копія якої надіслана учасникам справи 25 січня 2023 року за вихідним № 1805/23-вих/2/204/1222/23 (том 1, а. с. 222). Ухвалою суду від 17 березня 2023 року справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 04 травня 2023 року (том 2, а. с. 15), копія якої надіслана учасникам справи 17 березня 2023 року за вихідним № 10468/23-вих/2/204/1222/23 (том 2, а. с. 16). Протокольною ухвалою суду від 21 червня 2023 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (том 2, а. с. 27-29). У судовому засіданні представник Центрально окружної\~прокуратури міста\~Дніпра прокурорка Пащенко І.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі просила їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви. Не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача в заочному порядку. У судовому засіданні представниця Дніпровської міської ради Небосвітня С.В. позовну заяву підтримала в повному обсязі. Не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача в заочному порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (том 2, а. с. 41), причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали позовної заяви, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (том 1, а. с. 33-35), 06 грудня 2019 року державним реєстратором виконавчого комітету Троїцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області Колтуновою О.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 50130710 від 10 грудня 2019 року (том 1, а. с. 34) внесено запис про право власності 34562274 на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] \~(реєстраційний\~номер об`єкта\~нерухомого майна\~1982973012101), при\~цьому,\~підставою для\~державної реєстрації\~вказано свідоцтво\~про право\~власності на\~житло №\~б/н\~від 11\~червня 1999\~року,\~що видане\~виконкомом міської\~Ради народних\~депутатів згідно\~за розпорядженням\~№ 1/5562-99\~від 11\~червня 1999\~року (том 1, а. с. 36). З відповіді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/12-1952 від 09 вересня 2022 року (том 1, а. с. 48) вбачається, що за архівними даними приватизаційних справ Департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації, квартири [ADDRESS] . При цьому, зазначено, що розпорядження від 11 червня 1999 року № 1/5562-99 органом приватизації не видавалося. З наданої КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР № 15231 від 25 листопада 2019 року (том 1, а. с. 46) вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] , згідно свідоцтва на право власності від 11 червня 1999 року № 1/5562-99, зареєстрований в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 389п-23. 20 вересня 2022 року в. о. керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра Вишневецьким Р. за вихідним № 04/54-5785вих-22 направлено повідомлення до Дніпровської міської ради та Департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради щодо законності набуття права власності на об`єкти житлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра (том 1, а. с. 49-50, 53-54). 09 грудня 2022 року директором Департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради Павловим А. надано відповідь 12/8-98 в. о. керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра Вишневецькому Р. (том 1, а. с. 51-52), з якої вбачається, що станом на 20 вересня 2022 року Дніпровська міська рада до суду з позовами, направленими на усунення перешкод у користуванні комунальним майном, витребування майна із чужого незаконного володіння квартири [ADDRESS] , не зверталася. 24 жовтня 2022 року міським головою Філатовим Б. надано відповідь 12/8-98 в. о. керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра Вишневецькому Р. (том 1, а. с. 55-56), з якої вбачається, що станом на 20 вересня 2022 року Дніпровська міська рада до суду з позовами, направленими на усунення перешкод у користуванні комунальним майном, витребування майна із чужого незаконного володіння квартири [ADDRESS] , не зверталася. З відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 05 жовтня 2022 року № 7579, що надана на запит Центральної окружної прокуратури міста Дніпра № 04/54-5784вих -22 від 20 вересня 2022 року вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] реєстрація права власності на нерухоме майно кв. [ADDRESS] за будь-якою фізичною (або юридичною) особо. Станом на 31 грудня 2012 року, не проводилася. При цьому, зазначено, що житловий будинок літ. А-1, по [ADDRESS] , в який увійшла кв. [ADDRESS] , зареєстрований на праві комунальної області за Територіальною громадою м. Дніпропетровська, в особі Дніпропетровської міської ради, на підставі про право власності від 04.06.1999 року виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2561 від 17 грудня 1998 року, про що зроблено запис в реєстрову книгу № 15ЖЮ за реєстровим № 898-105 та на підтвердження чого надано копію вказаного свідоцтва (том 1, а. с. 69). Разом з цим, зазначено, що станом на 31 грудня 2012 року, реєстрація свідоцтва про право власності на житло від 16 червня 199 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно розпорядження № 1/5562-99, за [PERSON] , КП «ДМБТІ» ДОР не проводилася. Відповідь на запит громадянина [PERSON] , від 25 листопада 2019 року за номером вихідної кореспонденції № 15231 за адресою: [ADDRESS] , КП «ДМБТІ» ДМР», не готувало (том 1, а. с. 68-69). 02 листопада 2022 року в. о. керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра Вишневецьким Р. за вихідним № 04/54-6868вих-22 направлено повідомлення до Дніпровської міської ради щодо законності набуття права власності на об`єкти житлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра (том 1, а. с. 72-73). 16 грудня 2022 року в. о. керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра Вишневецьким Р. за вихідним № 04/54-8053вих-22 направлено повідомлення до Дніпровської міської ради щодо законності набуття права власності на об`єкти житлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра (том 1, а. с. 76-77). З рішення Дніпровської міської ради від 20 травня 2020 року № 59/57, з-поміж іншого вбачається, що будинок [ADDRESS] передано з балансу комунальних підприємств житлових будинків та житлових приміщень на баланс КП «Жилсервіс-5» ДМР (том 1, а. с. 61-63) та відповідно до Акту приймання-передачі основних засобів прийнято КП «Жилсервіс-5» ДМР 29 жовтня 2020 року (том 1, а. с. 58-59). З відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 04 жовтня 2022 року № 6/5/3882 (том 1, а. с. 65) вбачається, що у кв. [ADDRESS] , станом на 04 жовтня 2022 року, інформація про зареєстрованих осіб відсутня. Разом з ти, зазначено, що відповідно до наявних даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб за вказаною адресою були зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , з 25.02.1983 по 19.04.1983; [PERSON] , [INFO] , з 06.01.1967 по 12.07.1983; [PERSON] , [INFO] , з 06.01.1967 по 12.07.1983; [PERSON] , [INFO] , з 29.09.1970 по 12.07.1983; [PERSON] , [INFO] , з 05.09.1975 по 12.07.1983. Натомість, [PERSON] , відповідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 22 грудня 2022 року № 6/5-6937 (том 1, а. с. 75), з 20 червня 2012 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст.\~131-1\~Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор, зокрема, звертається до суду з позовною заявою. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Стаття 20\~ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення». Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021року по справі № 200/606/18, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) вказала на те, що вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права. Натомість, у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 395/520/21 останній вказав на те, що ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц та від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19. Приписами ст.\~328\~ЦК України\~визначено,\~що право\~власності набувається\~на підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст.\~321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, нормами ч. 2 ст. 328 ЦК України визначено, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~386\~ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Вищезазначене узгоджується із висновками сформульованими, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц. Витребування майна шляхом віндикації застосовуються до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У своєму рішенні ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» нагадав, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Так, ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388\~ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, положеннями ст. 388 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц. Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у повернені певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне користування, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Таким чином, беручи до уваги, що спірне нерухоме майно у встановленому законодавством порядку із комунальної власності не вибувало та право власності територіальної громади міста не припинялось, воно підлягає витребуванню від останнього набувача, адже пред`явлення віндикаційного позову з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, є основним речово-правовим способом захисту права власності. Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16; від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц; від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц; від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Разом з цим, положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України визначено, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою ним у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17. Так, ст.\~391\~ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Приписами п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Разом з цим, Верховний Суд у своїх постановах від 03 квітня 2018 року у справі № 917/927/17, від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 904/750/19, від 27 травня 2020 року у справі № 442/2771/17 та від 09 березня 2021 року у справі № 756/4120/16-ц вказав на те, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, скасувати (визнати недійсним) свідоцтво про право власності на майно можливо тільки у разі визнання недійсним (незаконним) відповідного рішення, на підставі якого видано це свідоцтво. Таким чином, державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, у постанова КГС ВС від 21 січня 2021 року у справі № 910/27779/14. Крім того, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 346 ЦК України, право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищевикладене, наявність рішення суду, яке набрало законної сили щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (в даному випадку рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння), а також про скасування державної реєстрації права власності є достатньою підставою для внесення відповідного запису до реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. З огляду на викладене, враховуючи те, що документи (зокрема, свідоцтво про право власності на житло № б/н від 11 червня 1999 року, що видане виконкомом міської Ради народних депутатів згідно за розпорядженням № 1/5562-99 від 11 червня 1999 року), які були надані [PERSON] для здійснення державної реєстрації, уповноваженими органами на те не видавалися, що свідчить про їх фіктивність, суд дійшов переконливого висновку про те, що ця квартира вибула із власності територіальної громади міста поза її волею та у інший спосіб, зокрема на підставі рішення, яке прийняте за відсутності належних правових підстав, з порушенням встановленого чинним законодавством порядку проведення такої реєстрації, тобто на підставі протиправного рішення, через що суд доходить висновку, що вказане нерухоме майно за вищенаведених обставин вибуло з володіння позивача незаконно, а відтак право позивача порушене та підлягає судовому захисту, тому суд вважає, що позовні вимоги про витребування на користь на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради з незаконного володіння [PERSON] квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача понесені позивачем судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved