Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати за ним право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] , на частину земельної ділянки загальною площею 0.25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6125085000:02:001:0358, яка розташована по [ADDRESS] , на частину земельної ділянки загальною площею 0.1375 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 6125085000:02:001:0359, яка розташована по [ADDRESS] . Свої позовні\~вимоги мотивує\~тим,\~що звідповідачем [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі з 11 січня 2010 року. Відповідно до рішення Теребовлянського районного суду від 31 травня 2016 року шлюб між ними розірвано. За час сумісного проживання в шлюбі ними придбано житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу від 18.09.2013 року, посвідченого нотаріусом Теребовлянської державної нотаріальної контори Хомутовою О.М. Також згідно із договорами купівлі продажу, посвідчених нотаріусом Теребовлянської державної нотаріальної контори Хомутовою О.М., у вказаний час сторонами було придбано дві земельні ділянки а саме: земельна ділянка загальною площею 0.25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6125085000:02:001:0358, що розташована по [ADDRESS] , земельна ділянка загальною площею 0.1375 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 6125085000:02:001:0359, що розташована по [ADDRESS] . Ухвалою від 26.10.2020 року позовну заяву прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження. 26.01.2021 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав відзив на позовну заяву про поділ майна подружжя, згідно з яким просить врахувати при поділі майна подружжя обставини, які свідчать про те, що вона самостійно виховує двох неповнолітніх дітей, які мають вади психічного розвитку і потребують постійного догляду, у позивача наявна заборгованість із сплати аліментів в її користь на утримання дітей, він ухиляється від участі в утриманні дітей, а тому суду слід відступити від засади рівності часток подружжя. 29.01.2021 року позивачем [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просить поділити між ним та відповідачем [PERSON] майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності, провівши його реальний поділ. Ухвалою Теребовлянського\~районного суду\~Тернопільської області\~від 18.02.2021\~року у справі за\~ позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельних ділянок призначено комплексну будівельно земельну експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 02.08.2021 року ухвалою суду поновлено провадження у зазначеній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 29.09.2021 року провадження у справі зупинено, у зв`язку із направленням для виконання у справі за\~ позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя ухвалу Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 18 лютого 2021 року про призначення комплексної будівельно-технічної експертизи. 25.05.2023 року ухвалою суду поновлено провадження у вказаній справі та призначено підготовче судове засідання. В подальшому, ухвалою суду від 15.06.2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] в частині позовних вимог про реальний поділ житлового будинку, господарських будівель та споруд, земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] , залишено без розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги про ідеальний поділ нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, підтримав, просить їх задовольнити із підстав, викладених у позові. Крім того, вказав, що строк позовної давності до позовних вимог про поділ майна подружжжя позивачем не пропущено, оскільки після розірвання шлюбу відповідач не заперечувала, що майно, яке він просить поділити, є майном подружжя, придбаним за спільні кошти. У червні 2019 року позивач вдруге зареєстрував шлюб, до цього він звертався до відповідача добровільно поділити майно шляхом звернення до нотаріуса або шляхом проведення грошової компенсації, однак відповідач не погодилась. Вважає, що строк позовної давності для поділу майна подружжя повинен обчислюватись із червня 2019 року, тобто з часу, коли він дізнався про порушення свого майнового права, із позовом до суду він звернувся у 2020 році, а тому такий строк він не пропустив. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнав із підстав, викладених у відзиві. Також ним 27 липня 2023 року подано до суду заяву про застосування у вказаній справі наслідків спливу позовної давності, просить суд із цієї підстави відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Рішенням Теребовлянського районного суду від 31.05.2016 року розірвано шлюб між сторонами, який було зареєстровано 11.01.2010 року Оришківською сільською радою Гусятинського району Тернопільської області, актовий запис №1. За час спільного подружнього життя сторін нажито спільне майно: житловий будинок [ADDRESS] , земельну ділянку загальною площею 0.25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6125085000:02:001:0358, що розташована по [ADDRESS] , земельну ділянку загальною площею 0.1375 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 6125085000:02:001:0359, що розташована по [ADDRESS] . Вказане підтверджується договорами купівлі продажу зазначеного нерухомого майна від 18.09.2013 року, посвідчених нотаріусом Теребовлянської державної нотаріальної контори Хомутовою О.М. Відповідно до правовстановлюючих документів вказане нерухоме майно належить відповідачу [PERSON] . Технічний паспорт на житловий будинок садибного типу із господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] виготовлений 09.092.2020 року на позивача [PERSON] . Вартість житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , станом на 29.09.2020 року становить 19700 грн., що підтверджується висновком про вартість майна, складеного оцінювачем ФОП [PERSON] . Вартість земельної ділянки, кадастровий номер 6125085000:02:001:0358, розташованої за адресою: [ADDRESS] , станом на 29.09.2020 року становить 53750 грн., що підтверджується висновком про вартість майна, складеного оцінювачем ФОП [PERSON] . Вартість земельної ділянки, кадастровий номер 6125085000:02:001:0359, розташованої за адресою: [ADDRESS] , станом на 29.09.2020 року становить 16500 грн., що підтверджується висновком про вартість майна, складеного оцінювачем ФОП [PERSON] . Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі\~статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У справі, яка розглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована. Судом встановлено, що спірний житловий будинок та земельні ділянки набуті в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за кошти, які використані в інтересах сім`ї для придбання житла та земельних ділянок, що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25.08.2020 року, номер інформаційної довідки 221338061, та й самими сторонами ця обставина у судовому засіданні не заперечувалась. Відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту купівлі житла та земельних ділянок за особисті кошти. Статтями\~70,\~71 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Суд прийшов до висновку, що спірне нерухоме майно набуте подружжям під час перебування у шлюбі та за кошти, які використані в інтересах сім`ї, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано, в тому числі не доведено факту придбання спірного житла, земельних ділянок за власні кошти. Згідно з\~ст.61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Статтею 368 ЦК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 23 цієї постанови Пленуму ВСУ України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, ч. 3\~ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно із ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 355 ЦК України передбачено: майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно із\~368\~ЦК України\~ спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до\~ст.370 ЦК України\~співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Оскільки житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0.25 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 6125085000:02:001:0358, земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0.1375 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 6125085000:02:001:0359, набуті 18.09.2013 року, тобто під час перебування сторін в шлюбі, тому це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. За наведених обставин суд вважає обґрунтованою позовну вимогу [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та вважає провести поділ такого майна подружжя, визнавши за ними право власності у рівних частках. З аналізу доказів, що містяться у справі, суд вважає, що підстав для відступу від рівності часток сторін у спільному майні подружжя немає. Стосовно доводів представника відповідача [PERSON] [PERSON] про застосування наслідків спливу позовної давності для звернення з позовом до суду, суд зазначає наступне. Згідно з ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно з ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В свою чергу, щодо початку перебігу позовної давності в даній категорії справ Верховний Суд у своїй Постанові від 21 грудня 2021 року у справі № 758/5454/18 зазначив, що вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя. Окрім цього, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 26 січня 2022 року у справі № 215/5672/20 дійшов правового висновку, що початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106. 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Представник відповідача у своїй заяві про застосування позовної давності вказав, що 13 червня 2016 року вступило в силу рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами, який був зареєстрований 11.01.2010 року. Відомості про дане судове рішення доступне в Єдиному реєстрі судових рішень, на час розірвання шлюбу сторони вже проживали окремо. З часу розірвання шлюбу до часу подання позовної заяви про поділ майна минуло більше чотирьох років. У судовому засіданні з"ясовано, що після розірвання шлюбу відповідач не заперечувала про те, що майно, яке просить поділити позивач, є майном подружжя, придбаним за спільні кошти, вона не зверталась до суду із позовом про визнання такого майна її особистою власністю. Позивач у 2019 році звертався до відповідача добровільно поділити майно шляхом звернення до нотаріуса або шляхом проведення грошової компенсації, однак відповідач не погодилась, тому про порушення свого майнового права він дізнався у 2019 році. Із вказаним позовом позивач звернувся до суду у 2020 році, тобто в межах строку позовної давності, а тому такий строк ним не пропущено. Враховуючи наведене, суд вважає, що підстав для застосування спливу позовної давності до спору про поділ майна подружжя, про який просить представник відповідача у своїй заяві, немає. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved