Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

В червні 2023 року позивач звернулась до суду з позовом до ПКВО «Фармація» про стягнення невиплаченої компенсації за невикористану відпустку 13679 грн. 46 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку з моменту звільнення до постановлення судового рішення. В обґрунтування позовних вимог вказала, що у період з 25.01.2013 по 30.01.2023 вона перебувала у трудових відносинах з ПКВО «Фармація». У зв`язку з початком повномасштабної агресії Російської Федерації позивач виїхала за кордон та продовжила працювати в дистанційному режимі. 30.01.2023 вона була звільнена з роботи за угодою сторін згідно наказу № 14-к від 30.01.2023. Відповідно до даного наказу днем звільнення визначено 30.01.2023. Відповідно до довідки розрахунку, позивачка працювала на підприємстві на посаді завідувача аптечного пункту фармацевт. При звільненні нарахована компенсація за 93 календарних дні невикористаної відпустки заборгованість на момент звільнення в розмірі 13679 грн. 46 коп. Також з позивача було утримано 9709 грн. 47 коп. на підставі акту інвентаризації відповідно до якого виявилася нестача лікарських препаратів на зазначену суму. Позивачка зверталася до відповідача з заявою про роз`яснення підстав утримання коштів при звільненні, враховуючи те, що особисто вона не приймала участі в проведенні інвентаризації аптечного пункту, актів не підписувала, та як з серпня 2022 року є внутрішньо переміщеною особою. Вважає дії відповідача неправомірними, утримані з неї кошти можливо стягнути лише у судовому порядку. В добровільному порядку виплатити їй вказані грошові кошти ПКВО «Фармація» відмовляється. Враховуючи викладене, позивач вважає, що має також право на отримання середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з часу звільнення до постановлення судом рішення. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] звернулася з даним позовом до суду. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.06.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи. 26.07.2023 від представника відповідача ПКВО «Фармація» надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнав. А саме зазначав, що у період з 25.01.2013 по 30.01.2023 [PERSON] дійсно перебувала у трудових відносинах з ПКВО «Фармація». У зв`язку з початком повномасштабної агресії Російської Федерації виїхала за кордон та продовжила працювати в дистанційному режимі. 30.01.2023 вона була звільнена з роботи за угодою сторін згідно наказу № 14-к від 30.01.2023. Відповідно до даного наказу днем звільнення визначено 30.01.2023. Відповідно до довідки розрахунку, працювала на підприємстві на посаді завідувача аптечного пункту фармацевт. При звільненні нарахована компенсація за 93 календарних дні невикористаної відпустки заборгованість на момент звільнення в розмірі 13679 грн. 46 коп. З метою збереження матеріальних цінностей та на виконання наказу директора ПКВО «Фармація» від 01.09.2022 № 43-1, в аптечному пункті № 8, МБА № 110 було проведено інвентаризацію товарно матеріальних цінностей, в ході якої було виявлено недостачу товарно матеріальних цінностей на суму 9709 грн. 47 коп. З [PERSON] було утримано 9709 грн. 47 коп. на підставі акту інвентаризації від 06.09.22 року, відповідно до якого виявилася недостача лікарських препаратів на зазначену суму. 11.05.2023 року [PERSON] було сплачено залишок компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3969 грн. Представник відповідача вважає, утримання 9709 грн. 47 коп. з належних працівникові виплат при звільнені, в рахунок недостачі є законними діями та розрахунок при звільненні з [PERSON] було проведено згідно із ст. 116 КЗУпП. 07.08.2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, позивачка зазначає, що інвентаризація була проведена з порушеннями чинного законодавства України, без її присутності, докази її вини в недостачі відсутні. Також зазначає про протиправність утримання коштів з виплат, які підлягають працівникові при звільненні. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.08.2023 суд вирішив провадити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. В судовому засіданні 11.09.2023 позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Також на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача ПКВО «Фармація» в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Надійшла заява з проханням розглянути справу за відсутності представника відповідача, підтримав позицію зазначену у відзиві. Згідно вимог\~статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. З 25.01.2013 [PERSON] працює в ПКВО «Фармація», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці(а.с. 9-10). 12 березня 2014 року між ПКВО «Фармація» та [PERSON] укладено договір про повну матеріальну відповідальність. При цьому п.3 зазначеного договору визначено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження довірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитку, заподіяного підприємству, і його відшкодування здійснюється відповідно до чинного законодавства. З метою збереження матеріальних цінностей та на виконання наказу директора ПКВО «Фармація» від 01.09.2022 № 43-1, в аптечному пункті № 8, МБА № 110 було проведено інвентаризацію товарно матеріальних цінностей, в ході якої було виявлено недостачу товарно матеріальних цінностей на суму 9709 грн. 47 коп. та зафіксовано у Акті інвентаризації від 06.09.2022 року.(а.с. 34) Згідно Наказу ПКВО «Фармація» № 14-К від 30.01.2023 [PERSON] , завідувача аптечного пункту № 8 міжлікарняної аптеки № 110 філії ПКВО «Фармація» звільнено з займаної посади з 30.01.2023 за угодою сторін ст. 36 п.1 КЗпП України. Бухгалтерії наказано нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за 93 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 25.01.2019 по 30.01.2023 (а.с. 13). Відповідно до довідки про заборгованість від 11.05.2023 № 138 компенсація за 93 календарних дні невикористаної відпустки заборгованість станом на 11.05.2023 становить 13679 грн. 46 коп., утримано 9709 грн. 47 коп. ( акт інвентаризації). 11.05.2023 року [PERSON] було сплачено залишок компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3969 грн. 99 коп. (а.с. 39). Норми статті 47\~КЗпП України вказують про обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З матеріалів справи вбачається, що на день звільнення [PERSON] всі суми, що належали їй до виплати при звільненні (компенсація за невикористану відпустку), відповідачем ПКВО «Фармація» їй сплачено не було. Згідно розрахунку при звільненні, долученого до матеріалів справи відповідачем (а.с. 38), [PERSON] на день звільнення 30.01.2023 було нарахована, проте не виплачена, 13679 грн. 47 коп. компенсація за 93 календарних дні невикористаної відпустки. При цьому в подальшому 11.05.2023 частину заборгованості в сумі 3969, 99 грн. відповідачем було сплачено добровільно.(а.с.39) Доказів, що позивач не отримав 3969 грн. 99 коп. суду не надано, також позивач у відповіді на відзив не заперечував, що отримав ці кошти. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення сум,\~що належали\~їй від\~підприємства до\~виплати при\~звільненні,\~підлягають частковому\~задоволенню,\~в розмірі\~9709\~грн.,\~47\~коп. (13679,46 грн. 3969,99 грн.) - компенсація за 93 дні невикористаної відпустки. При розрахунку вказаної суми суд враховує дійсний розмір заборгованості компенсації за невикористану відпустку, розмір яких було достовірно визначено відповідачем, на підтвердження чого було надано належні докази. Щодо заперечень відповідача проти позову в зв`язку з тим, що позивач [PERSON] , починаючи з березня 2022 не виконувала свою роботу та без поважних причин не з`являлась на робочому місці, суд не приймає їх до уваги, оскільки вони не підтверджені будь-якими доказами. Також підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходячи з наступного. Статтею 117\~КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.\~117\~КЗпП України відповідальність. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.\~117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як наведено вище, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Щодо правових підстав утримання грошових коштів з виплат належних працівнику при звільненні, в тому числі в рахунок виявленої недостачі матеріальних цінностей. Необхідно зазначити наступне. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.130 КЗпП). Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать: а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв`язку з виконанням нею трудових обов`язків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Якщо ж власник доведе, що втрата, хоч і не перевищує межі норм природної, не є природною, а спричинена винними діями працівника, то притягнення до матеріальної відповідальності можливе. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобов`язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей; б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося; в) знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває пов`язана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки; г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних об`єктів); д) зіпсуття матеріальних цінностей це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей; е) неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею. Таке трапляється, коли під час приймання продукції або товарів від постачальника під час приймання вантажу від органів транспорту виявляється недостача; є) шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною. Це може бути викликане помилкою в застосуванні прейскурантів, що були належно затверджені, неправильним калькулюванням ціни тощо, якщо можливість стягнення відповідних сум з контрагента за договором, що придбав товари за зниженою ціною, втрачена; ж) витрати, спричинені незаконними або необгрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена; з) витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на п.1 ч.2 ст.127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників; и) сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені. Проте у п.4 постанови Пленуму ВС №14 звернуто увагу на недопустимість стягнення з працівника шкоди, заподіяної списанням з рахунків підприємств у дохід держави одержаного ними прибутку. Нестягнена з боржника неустойка не може бути віднесена до прямої дійсної шкоди. Це неодержаний прибуток. і) виплати на користь інших суб`єктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків; ї) не стягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у зв`язку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у зв`язку з ліквідацією юридичної особи-боржника); й) не стягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена. Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в стст.2325 Кримінального кодексу з урахуванням особливостей трудових правовідносин. Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки). Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання. Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов`язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити. Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості. Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості. Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП. Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності. Так, п.1 ч.1 ст.133 КЗпП встановлює обмежену матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих працівникові в користування. За умисне знищення та умисне зіпсуття того ж майна п.5 ч.1 ст.134 КЗпП встановлена повна матеріальна відповідальність. Причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв`язок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов`язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП). Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Слова, що містяться в ч.2 ст.130 КЗпП, «повний розмір заподіяної шкоди» означають можливість стягнення з працівника, у передбачених законом випадках, суми, що дорівнює прямій дійсній шкоді. Отже, повний розмір заподіяної шкоди в контексті ст.130 КЗпП є синонімом поняття прямої дійсної шкоди. У ч.3 ст.130 КЗпП зазначено, що за наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. У абз.1 п.3 постанови Пленуму ВС №14 також зазначено, що відповідно зі ст.130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. Відповідачем не доведено належним чином, допустимими та необхідними доказами вини [PERSON] у виявленій недостачі, не надано доказів визначення прямої дійсної шкоди, не доведено порушення позивачем договору від 12 березня 2014 року, укладеного між ПКВО «Фармація» та [PERSON] про повну матеріальну відповідальність. Пропозиція збоку відповідача відповідальному за майно працівнику надати пояснення щодо виявленого незбереження майна чи сталося його пошкодження або знищення у робочий час, чи було воно пов`язане з виконання посадових обов`язків, чи повідомляв він когось про ці обставини та факти не надходила. Відповідно до абзацу 5 пункту 1розділу II Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого Міністерством фінансів України № 879 від 02.09.2014 інвентаризація проводиться повним складом інвентаризаційної комісії та у присутності матеріально відповідальної особи. Розмір шкоди, завданої з необережності, визначається на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості матеріальних цінностей. Якщо шкода завдана розкраданням, нестачею, умисним знищенням чи пошкодженням майна, її розмір визначається за цінами на аналогічні товари, що діють на день відшкодування шкоди. Якщо розмір шкоди не перевищує середньомісячного заробітку, шкода відшкодовується шляхом відрахувань із заробітної плати, про що видається окремий наказ. Наказ потрібно прийняти не пізніше двох тижнів з дня виявлення шкоди. У разі проведення інвентаризації днем виявлення шкоди вважатиметься день складення інвентаризаційних описів чи актів. Почати відрахування можна не раніше семи днів з моменту, коли працівника про них попередили. Розмір відрахувань не може перевищувати 20 відсотків від кожної виплати. Якщо шкода перевищує цей розмір, вона має відшкодовуватися протягом декількох місяців. Зазначені вимоги законодавства України відповідачем виконані не були. Також інвентаризація в супереч діючому законодавству України була проведена без присутності матеріально відповідальної особи. Крім того, з урахуванням наданих суду доказів щодо розміру середнього заробітку позивача, вбачається, що утримані з [PERSON] 9709 грн. 47 коп. перевищують суму її середньомісячного заробітку. ПКВО «Фармація» не зверталося до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення коштів в рахунок заподіяння матеріальної шкоди матеріально відповідальною особою. Позивач [PERSON] також просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за весь період затримки починаючи з 30.01.2023 по дату ухвалення судом рішення. Відповідно до Довідки ПКВО «Фармація», середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 243,64 коп. (а.с. 22). Статтею 117\~КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.01.2023 по 30.07.2023 ( шість місяців) становить 129 робочих днів, у зв`язку із чим розмір середнього заробітку [PERSON] за цей період складає 31429 грн. 56 коп.(243,64 грн. х 129 днів). За такого, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 31429 грн. 56 коп. без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів, що є обов`язком роботодавця, як податкового агента. Враховуючи, що на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1\~073,60 грн.

Outcome: partial