Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

Позиції учасників справи. У листопаді 2022 року позивачі [PERSON] , [PERSON] (далі по тексту позивачі) звернулись до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] (далі по тексту відповідачі), в якому просили: 1.Зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у спілкуванні позивачів з малолітнім внуком - [PERSON] та визначити способи участі позивачів у вихованні та спілкуванні з дитиною: - необмежене спілкування особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між бабусею та внуком; - спілкування з онуком у вівторок, четвер кожного тижня по чотири години в день з 16.00 до 20.00 год., кожної неділі з 10.00 до 20.00 год., в тому числі за місцем проживання позивачів з можливістю прогулянок по місту і відвідування закладів культури з урахуванням погодних умов, стану здоров`я дитини, режиму дня та харчування, без присутності батька [PERSON] та баби [PERSON] ; - можливість тимчасового перебування онука з позивачами по місцю їх проживання в тому числі з його ночівлею в узгоджені з його батьком дві доби; - забирати онука з учбового закладу кожного понеділка, середу та п`ятницю та приводити онука після школи з помешкання батька до 15.00 год. за адресою: [ADDRESS] ; - спільно з онуком відвідувати святкування днів народження, інших свят родичів дитини по лінії матері з 14.00-до 20.00 год., незалежно від дня тижня, без участі відповідачів; - мати побачення із онуком у святкові та неробочі дні при можливості присутності інших осіб з числа родичів дитини, в тому числі за місцем проживання позивачів з 16.00 до 20.00 год.; - мати побачення із онуком в учбовому закладі освіти під час проведення свят, організованих школою або адміністрацією цього закладу; мати побачення з онуком в день його народження, тобто 17 лютого щорічно, за місцем та в час за погодженням сторін (позивачів, батька дитини та самої дитини); - щоліта терміном на чотирнадцять днів та взимку, терміном на сім календарних днів, в період канікул дитини, за місцем проживання позивачів дитини або з правом виїзду у інші населені пункти України з обов`язком повернення дитини батькові; - зобов`язати [PERSON] своєчасно інформувати заявників про стан здоров`я дитини, зміну місця проживання дитини, зміну учбового закладу, де навчається дитина; - на святкові дні: Новий рік, Різдво, день народження внука, з дозволу батька дитини забирати онука до місця проживання позивачів, до 20.00 год. наступного дня. 2.Стягнути з відповідачів на користь позивачів судові витрати в сумі 10 000 грн. Вимоги позову мотивовані тим, що позивачі є рідними бабусею та дідусем малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який з народження проживав із мамою [PERSON] (донькою позивачів) у бабусі та дідуся за адресою: [ADDRESS] . Мама дитини захворіла і [INFO] в м. Києві померла у віці 27 років. Дитина перебувала під наглядом позивачів, які навіть свою роботу налагодили так, щоб дитина залишалась під їх постійним наглядом. Батько [PERSON] проживав окремо від дружини [PERSON] (мами дитини) та сина, аліменти не сплачував, матеріально не допомагав ані дружині у її лікуванні, ані у вихованні і утриманні сина. Наприкінці липня 2022 року мати дитини - [PERSON] зверталась до адвоката для оформлення документів про розірвання шлюбу з [PERSON] та стягнення з нього аліментів на утримання сина, але у зв`язку із погіршенням свого стану здоров`я і смертю так і не встигла це зробити. Оформленням дитини до зарахування в перший клас займалась позивач, саме вона збирала всі документи, обходила з дитиною медичний огляд, купляла всі речі та одяг. Після смерті доньки, позивачі повідомили відповідача [PERSON] про поховання, який приїхав на декілька днів разом з його матір`ю [PERSON] . Скориставшись станом позивачів після смерті їх доньки, відповідачі забрали онука, вимкнули всі телефони, не сповістили про місцеперебування дитини, на телефонні дзвінки не відповідали, з онуком спілкуватись не дають, про місцезнаходження та місце навчання дитини не повідомляють. Лише після чисельних звернень до відповідних органів, позивачам 30.09.2022 стало відомо місце проживання відповідачів та онука, які в позасудовому порядку намагалися вирішити із батьком дитини питання щодо участі баби і діда у вихованні онука [PERSON] , однак питання залишилось без відповіді. З метою захисту прав онука, позивачі звернулися до Служби у справах дітей та сім`ї для отримання рішення про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, однак їм рекомендували звернутись до суду із відповідною заявою. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кочуков Д.Г. скористався правом надання відзиву (а.с.112-116), в якому вказує, що позовні вимоги позивачів про наявність перешкод у спілкуванні з онуком неповнолітнім [PERSON] не відповідають дійсності. В своїй позовній заяві [PERSON] та [PERSON] маніпулюють обставинами та спотворюють факти, що призводить до хибного уявлення обставин спору. Звертає увагу, що з моменту одруження проживали окремо від батьків в квартирі, яка належить його батькові. З моменту народження сина родина [PERSON] практично не приймала участь у вихованні онука [PERSON] , а спілкування обмежувалося зустрічами на свята та телефонними розмовами. Саме його матір - [PERSON] взяла на себе обов`язок допомагати його дружині [PERSON] після народження дитини. В 2018 в дружини відповідача виявили тяжке онкологічне захворювання, що суттєво вплинуло на їхнє сімейне життя - постійні обстеження, поїздки до лікарень, пошук кращих ліків. При цьому, позивачі переконали останню щодо необхідності лікування саме в клініці м. Донецька на непідконтрольній української владі території, однак відповідач був категорично проти, але переконати дружину не зміг. Так під час повернення з Донецької клініки на КПВВ бойовики так званої ДНР з`ясували, що його дружина має чоловіка, який служить в правоохоронних органах України та лише дивом пропустили її на підконтрольну територію. Ця історія серйозно вплинула на стосунки відповідача з позивачами по справі. Матеріальним забезпеченням родини, зокрема свого сина, також займався виключно відповідач. В травні 2022 року інтенсивність обстрілів значно зросла та відповідач практично силою завантажив речі першої необхідності та відвіз дружину, малолітнього сина та свою матір спочатку до м. Броварів, а пізніше перевіз до квартири сестри дружини в Київ. Позивачі категорично відмовилися виїджати з м. Бахмуту, та не дивлячись на суттєве погіршення небезпеки, знов переконали дружину на повернення до дому на початку липня. Вона знаходилася під суттєвим впливом своїх батьків - позивачів по справі. Дружина та син повернулися в квартиру позивачів та практично відразу їх будинок потрапив під ракетний обстріл. Дивом син та дружина не загинули. Весь цей час позивачі своїми безглуздими діями піддавали його сина та дружину серйозній небезпеці. Лише пізніше він зрозумів, наскільки вплинуло на психологічний стан дитини знаходження в прифронтовому місті, постійна канонада обстрілів, влучення ракети в будинок. В черговий раз відповідач наполіг та відправив дружину, сина, свою маму [PERSON] та тещу [PERSON] до Києва, де вони орендували житло. Навіть про смерть своєї дружини відповідач дізнався з соціальних мереж, а не від своєї тещі, яка знаходилася в лікарні. Цей факт не додав довіри позивачці по справі. З вересня 2022 року відповідач постійно проживає разом з сином [PERSON] та матір`ю [PERSON] в орендованому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Однак, не дивлячись на складні відносини між відповідачем та позивачами, [PERSON] ніколи не заперечував та не перешкоджав спілкуванню його малолітнього сина [PERSON] з позивачами. Ніколи не обмежував їх розмови телефоном, не перешкоджав їх фізичним спілкуванням, коли це не шкодило інтересам дитини. На переконання відповідача надання можливості родині [PERSON] необмеженого спілкування з онуком без його присутності, з ночівлею поза місця проживання [PERSON] та ще й з можливістю виїзду за межі міста - це суттєво вплине на стан здоров`я [PERSON] , зокрема на психологічне. Наразі [PERSON] необмежено спілкуються з [PERSON] засобами зв`язку, про що відповідач не заперечу. Також не заперечує щодо можливості родині [PERSON] забирати [PERSON] зі школи декілька разів на тиждень та приводити його до дому без участі відповідача, якщо це не заважає відвідуванню логопеда, навчанню іноземної мови, заняттям в школі та його іншим додатковим захопленням, з обов`язковим узгодженням з відповідачем [PERSON] . Відповідач не заперечує щодо зустріч позивачів з [PERSON] без його присутності 2-3 рази на місяць у вихідні дні з 10.00 до 14.00, зокрема за місцем проживання позивачів за завчасно погодженим графіком. При цьому відповідач категорично заперечує щодо надання права позивачам виїзду з онуком на декілька днів, зокрема на канікули, поза містом постійного проживання [PERSON] . Тому відповідач вважає, що саме він має переважне право на особисте виховання свого єдиного сина, встановлювати правила спілкування з ним родичів, зокрема позивачів з урахуванням інтересів дитини та його здоров`я. В судових засіданнях позивачі підтримали вимоги позову, при цьому зазначили, що з онуком спілкуються, претензій до відповідачів не мають, не заперечують щодо визначеного службою у справах дітей порядку спілкування і виховання дитини. В судове засідання, призначене на 26 вересня 2023 року, позивачі та їх представник не з`явились, направили до суду заяву про розгляд справи без їх участі, вимоги позову підтримали в повному обсязі, а також надали до суду письмові дебати, в яких зазначено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] не заперечують взяти за основу висновок органу опіки та піклування від 31.05.2023 у визначенні способу їх участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім онуком [PERSON] , однак враховуючи, що органом опіки та піклування не по всіх позовних вимогах були надані висновки, приймаючи до уваги те, що в добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо визначення порядку спілкування з дитиною, а також беручи до уваги ставлення батька до виконання свого обов`язку щодо не перешкоджання у спілкуванні сина з позивачами, стан здоров`я, вік дитини, беручи до уваги, що відповідач [PERSON] та позивачі мають рівні права щодо спілкування з дитиною та участі у їх вихованні незалежно від того, з ким проживає дитина, просить доповнити вказаний вище графік пунктом «щоліта, в період шкільних канікул, терміном на чотирнадцять днів за місцем проживання позивачів, з правом виїзду у інші населені пункти України з обов`язком повернення дитини батькові». В судових засіданнях відповідачі та представник зазначили, що позовні вимоги про наявність перешкод у спілкуванні з онуком не відповідають дійсності. В своїй позовінй заяві позивачі маніпулюють обставинами та спотворюють факти, що призводять до хтбного уявлення обставин спору. Не дивлячись на складні відносини, ніколи не заперечував та не перешкоджали спілкуванню малолітнього сина (онука) з позивачами. Ніколи не обмежували їх розмови телефоном, не перешкоджали фізичним спідлкуванням, коли це не шкодило інтересам дитини. Однак, з урахуванням ставлення родини позивачів до родини відповідачів - практично повна відсутність зацікавленості у спілкуванні та вихованні онука [PERSON] до смерті дружини у серпні 2022 року ( до повномасштабного вторгнення рф [PERSON] ніколи не проводили час з онуком [PERSON] ), безвідповідальної поведінки [PERSON] , які наражали свого малолітнього онука небезпеці в Бахмуті, наявність побоювань, що Шевченки бажають відібрати сина та вивезти його поза його волі, не дають впевненості для надання родині [PERSON] вільного спілкування з онуком [PERSON] . Його важкий психологічний стан після тяжкої хвороби, а в подальшому смерті його матері, проживання під обстрілами в прифронтовому місті, попадання ракети в будинок, де він проживав тощо - все це потребує тривалого професійного лікування та нагляду, тому не може на тривалий час повноцінно довірити єдиного сина позивачам. На його глибоке переконання надання можливості родині [PERSON] необмеженого спілкування з онуком без його присутності, з ночівлею поза місцем проживання [PERSON] , та ще й з можливістю виїзду за межі міста - це суттєво вплине на стан здоровя [PERSON] , зокрема на психологічне. Наразі Шевченки необмежено спілкуються з [PERSON] засобами зв`язку, зустрічаються, забирають зі школи, не заперечує щодо зустрічей у віхідні дні без присутності батька за погодженим графіком. В судове засідання, призначене на 26 вересня 2023 року, представник відповідача та відповідачі не з`явились, направили до суду заяву про розгляд справи без їх участі, а також письмову промову в судових дебатах, де підтвердили, що не дивлячись на складні відносини з позивачами, відповідач ніколи не заперечував та не перешкоджав спілкуванню свого малолітнього сина [PERSON] з позивачами. Ніколи не обмежував їх розмови телефоном, не перешкоджав їх фізичним спілкуванням, коли це не шкодило інтересам дитини. Він ніколи заперечував побаченням малолітнього [PERSON] з позивачами, навіть без його участі та участі відповідачки [PERSON] , зокрема забирати онука з учбового закладу в дні, завчасно узгоджені з батьком. Не заперечував відвідувань сином позивачів за місцем їх проживання, інші форми спілкування та виховання. Однак, позивачі вимагають тривалого, на декілька днів передування з онуком, з можливим виїздом в інші населенні пункти, що категорично заперечує відповідач. Рекомендації, які викладені у висновку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації практично відповідають позиції відповідача [PERSON] щодо можливості безперешкодного спілкування з онуком бабою з дідом, але які не допускають безконтрольного тривалого перебування його з позивачами та можливістю його вивезення за межі міста проживання. В судове засідання, представник третьої особи - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної державної адміністрації не з`явився, про розгляд справи повідомлялись належним чином, направили до суду лист з проханням розглядати справу без присутності в судовому засіданні представника третьої особи та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини, надавши до суду висновок про доцільність визначення способів участі позивачі у вихованні та спілкуванні з малолітнім внуком [PERSON] , [INFO] . Процесуальні дії та рішення суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року постановлено позовну заяву залишити без руху, надавши позивачу строк для усунення недоліків, виходячи з наступного. При вирішенні питання про відкриття провадження, судом на виконання приписів ч. 6 ст. 187 ЦПК України, здійснено запит щодо місця реєстрації відповідачів. Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації на запит суду надав інформацію, у відповідності до якої [PERSON] не значиться зареєстрованим у Деснянському районі за адресою, зазначеною у позові. У відповідності до довідки Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ЛМС у м. Києві та Київській області від 20.12.2022 [PERSON] та [PERSON] зареєстрованими в м. Києві та Київській області не значаться. 28.12.2022 здійснено електронний запит до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянського району Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації. При цьому, у відповідь на вказані запити від 12.01.2023 Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА в м. Києві надано інформацію про те, що у відповідності до даних Реєстру територіальної громади м. Києва [PERSON] та [PERSON] не значаться зареєстрованими за адресою, що містить в позовній заяві, а саме: [ADDRESS] . Зокрема, з відповіді також вбачалося, що Відділ не займається реєстрацією місця перебування внутрішньо-переміщених осіб. Зважаючи на викладене, судом 16.01.2023 направлено запит до Міністерства соціальної політики України з метою встановлення місця перебування відповідачів задля визначення підсудності для розгляду справи, та відповідно до ст. 16 Закону України "Про захист персональних даних" отримання відомості з Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо-переміщених осіб щодо відповідачів [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування звернення до Деснянського районного суду позивачі посилалися на те, що останнім 30.09.2022 стало відомо про місце проживання відповідачів з дитиною у [ADDRESS] . На підтвердження вказаного до матеріалів справи надано відповідь Директора ЗОШ № I-III ім.Є. Коновальця за № 199 від 30.09.2022. Станом на 02.02.2023 року відповідь на запит до суду не надійшла. Слід зазначити про те, що документом, що підтверджує відомості про місце проживання (перебування) особи або інформацію про відсутність таких відомостей на дату та час його формування, є витяг із реєстру територіальної громади, який видається органом реєстрації або центром надання адміністративних послуг у паперовій формі за зверненням особи, а отже довідка зі школи не може братись до уваги судом як належний доказ реєстрації місця проживання особи. Зважаючи на викладене, позов підлягав залишенню без руху, оскільки не відповідав вимогам п. 5 ч. 3 ст. 175, ч. 5 ст. 177 ЦПК України, а саме позов не містить зазначення доказів, що підтверджують обставини того, що відповідачі у визначеному законом порядку мають зареєстроване місце проживання/перебування в Деснянському районі міста Києва. Суд звернув увагу сторони позивачів на положення ст. 378 ЦПК України, відповідно до якого прийняте судом рішення з порушенням правил територіальної підсудності є підставою для його скасування судом апеляційної інстанції з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю. Враховуючи викладене, позивачам необхідно було надати докази на підтвердження зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання/перебування відповідача у Деснянському районі м. Києва. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13 лютого 2023 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалами Деснянського районного суду від 22 лютого, 03 квітня, 03 травня, 19 травня 2023 року постановлено здійснювати здійснювати розгляд цивільної справи в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Зважаючи на велику кількість справ, що перебувають у провадженні Деснянського районного суду м. Києва та кількість раніше призначених до розгляду кримінальних, цивільних і адміністративних справ у залах судових засідань, що обладнані для проведення відеоконференцій, в суді обмежена технічна можливість для забезпечення проведення судового засідання в режимі відео конференції, а отже можливість провести розгляд даної цивільної справи в режимі відеоконференції в передбачені цивільним процесуальним законодавством строки, було утрудненим. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Суд, вислухавши сторін та їх представників, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] народився [PERSON] , батьком якого зазначено- [PERSON] , матірю - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 24.02.2016 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області. (а.с.20) Мама дитини [PERSON] - [PERSON] захворіла і [INFO] померла у віці 27 років. На момент розгляду справи в суді дитині - [PERSON] виповнилося повних 7 років. Позивачі - [PERSON] та [PERSON] є рідними бабусею та дідусем малолітньої дитини - [PERSON] . Батько дитини [PERSON] працює в Державній установі «Бахмутська установа виконання покарань на посаді чергового помічника начальника УВП чергової служби відділу режиму і охорони. З грудня 2022 року перебував у відпустці, а в подальшому його робота у вищевказаній організації була призупинена. З вересня 2022 року відповідач [PERSON] проживає разом з сином [PERSON] та своєю матір`ю [PERSON] в орендованому приміщенні за адресою [ADDRESS] . З метою захисту прав онука, позивачі звернулися до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної державної адміністрації, для отримання рішення про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Допитані в процесі судового розгляду свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вказали на те, що відповідачі по справі не перешкоджають у спілкуванні позивачів з онуком. Відповідно до висновку № 102/02138-2353 від 31 травня 2023 року, наданому службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, рішення комісії вважає за доцільність визначення способів участі [PERSON] та [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім онуком, [PERSON] , [INFO] наступним чином: необмежене спілкування з малолітнім внуком особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між позивачами та внуком; забирати внука після школи щоп`ятниці та приводити внука в помешкання батька до 14.00 год; перший тиждень кожного місяця з 16.00 год. п`ятниці до 19.00 год. неділі; третя неділя місяця з 10.00 год. до 19.00 год.; святкові дні: Новий рік (01 січня), Різдво Христове (25 грудня), Пасха (Великдень) - з 15.00 год. до 18.00 год.; побачення з внуком в його день народження (17 лютого), за місцем та в час за погодженням сторін (позивачів, батька дитини та самої дитини); побачення з внуком в учбовому закладі освіти під час проведення свят, організованих школою або адміністрацією цього закладу. Зустрічі проводити враховуючи інтереси та бажання дитини. (а.с.180-185) Щодо позовної вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. В обґрунтування позовних вимог, позивачі вказують, що вони є турботливими бабусею та дідусем, які мають бажання спілкуватись та виховувати свого онука, однак, в зв`язку із наявністю перешкод з боку батька позивачі позбавлені можливості в повному обсязі та систематично реалізувати свої законні права на спілкування із внуком, а тому вони вимушені звернутись до суду та просять встановити графік спілкування в судовому порядку. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала на те, що батько дитини не чинить позивачам перешкод в спілкуванні. Спір між відповідачами та позивачами полягає лише в незгоді відповідача в необмеженому з ночівлею перебуванні його сина з позивачами та заперечення на вивіз його за межі місця проживання. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 2 ст. 2 СК України, сімейні особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей 1989 року, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтями 12-15 Конвенції визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошено у практиці ЄСПЛ, яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року (Рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі "Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії", п. 135; Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", п. 100; Рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року "М. С. проти України", п. 77). На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 257 СК України, баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Відповідно до ст. 263 СК України спір щодо участі баби та діда у вихованні дитини вирішується судом відповідно до ст. 159 СК України. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участь одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Із системного тлумачення вказаних статтей Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 р., ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватись передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 р. року по справі «Хант проти України»). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] , [PERSON] вказували про те, що відповідач порушує їх права на спілкування та виховання онука, а тому просила суд зобов`язати відповідача усунути зазначені перешкоди. Тлумачення статті 159 СК України свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права. Суд визначає способи участі особи у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частина друга статті 159 СК України). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина п`ята та шоста статті 19 СК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач вказує про те, що він не чинить перешкод у спілкуванні позивачів з онуком, та стороною позивачів в ході розгляду справи не доведено переконливими доказами факту наявності перешкод з боку відповідача у спілкуванні та вихованні дитини. Суд звертає увагу на те, що задоволення вимоги про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з онуком можливе лише у разі наявності таких перешкод з боку відповідача. Однак, стороною позивача не доведено, а судом не встановлено у чому саме полягають перешкоди з боку відповідача з приводу спілкування позивачів із онуком. З наданих стороною відповідача пояснень вбачається, що батько дитини не заперечує проти зустрічей позивачів з онуком, при цьому такі зустрічі не повинні порушувати інтереси дитини. Жодних доказів вчинення відповідачем перешкод в спілкуванні позивачів з онуком матеріали справи не містять. Враховуючи викладене, суд вважає, що обгрунтування позовних вимог в частині усунення перешкод у спілкуванні та вихованні онука шляхом зобов`язання відповідача не перешкоджати спілкуванню та вихованню онука, не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, а відтак в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити. Щодо позовної вимоги про встановлення способів участі позивачів у вихованні та спілкуванні із онуком. Частиною 1 статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні ЄСПЛ від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100 «Мамчур проти України», ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на повагу до сімейного життя, поширюються у тому числі і на відносини між бабою, дідом та онуками, якщо між ними існують достатньо тісні зв`язки (Рішення ЄСПЛ у справі «Kruskic v. Croatia» від 25 листопада 2014 року, п. 108). ЄСПЛ зазначає, що держава повинна за загальним правилом забезпечити збереження сімейного зв`язку там, де він існує. Відносини між бабою, дідом і онуками за своїм характером відрізняються від відносин між батьками і дітьми і, зокрема, вимагають меншого ступеня захисту. Право на повагу до сімейного життя баби, діда у відносинах з їхніми онуками передбачає, у першу чергу, право підтримувати звичайні стосунки з онуками, навіть якщо такий контакт зазвичай відбувається за згодою особи, яка має батьківську відповідальність» (Рішення ЄСПЛ «Bogonosovy v. Russia» від 05 березня 2019 року, п. 82). Згідно зі статтею 257 СК України, баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Право дитини на сімейне виховання включає також право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами. Право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, охоплює щонайменше зв`язки між близькими родичами, наприклад, між дідусями, бабусями та онуками, оскільки такі родичі можуть відігравати у сімейному житті важливу роль. Тривалість часу, проведеного дитиною з бабусею чи дідусем може бути важливим фактором у забезпеченні найкращих інтересів дитини (справа «Гокканнен проти Фінляндії», ЄСПЛ від 23 вересня 1994 року, справа «Мамчур проти України» ЄСПЛ від 16 липня 2015 року, справа «Крапівін проти Росії», ЄСПЛ від 12 липня 2016 року). Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що баба, дід мають право на особисте спілкування з онуками, а батько не має права перешкоджати їх спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. В процесі судового розгляду судом не встановлено наявності підстав вважати, що спілкування позивачів з малолітнім онуком [PERSON] завдасть останньому психологічну або фізичну шкоду. Доказів негативного впливу та стан дитини внаслідок такого спілкування до суду не надано. Суд вважає, що дитина має право на спілкування з бабусею та дідусем на збереження сімейних зв`язків. Як вбачається позовної заяви, позивачі прагнуть спілкуватися зі своїм малолітнім онуком, підтримувати із ним родинні стосунки та приймати участь у його вихованні. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: - по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; - по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що при розгляді вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, порядку спілкування діда й баби з онуками, якщо батьки не підкоряються рішенню органів опіки і піклування з цих питань, спорів між батьками про місце проживання дітей, вимог про відібрання батьками дітей в інших осіб, про позбавлення або поновлення батьківських прав та інших спорів, пов`язаних із вихованням дітей, обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. Так, відповідно до Висновку Служба вважає за доцільне встановити наступний графік спілкування баби та діда з дитиною, а саме: необмежене спілкування з малолітнім внуком особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між позивачами та внуком; забирати внука після школи щоп`ятниці та приводити внука в помешкання батька до 14.00год; перший тиждень кожного місяця з 16.00 год. п`ятниці до 19.00 год. неділі; третя неділя місяця з 10.00 год. до 19.00 год.; святкові дні: Новий рік (01 січня), Різдво Христове (25 грудня), Пасха (Великдень) - з 15.00 год. до 18.00 год.; побачення з внуком в його день народження (17 лютого), за місцем та в час за погодженням сторін (позивачів, батька дитини та самої дитини); побачення з внуком в учбовому закладі освіти під час проведення свят, організованих школою або адміністрацією цього закладу. Зустрічі проводити враховуючи інтереси та бажання дитини. При вирішенні даного спору суд бере до уваги рішення Органу опіки та піклування щодо визначення способу участі баби та діда у вихованні дитини і вважає за доцільне встановити саме такий графік спілкування з онуком, оскільки він повністю відповідає інтересам малолітньої дитини. Зокрема, суд зазначає про те, що з урахуванням поведінки сім`ї [PERSON] , які наражали онука небезпеці в Бахмуті, наявність побоювань батька, що позивачі можуть відібрати сина та вивезти його поза його волею, що в сукупності не дає впевненості для надання родині [PERSON] вільного спілкування з онуком [PERSON] , оскільки його важкий психологічний стан після тяжкої хвороби, а в подальшому смерті його матері, проживання під обстрілами в прифронтовому місті, постійна канонада обстрілів, влучання ракети в будинок, де він проживав - все це вплинуло на психологічний стан дитини і потребує тривалого професійного лікування та нагляду, тому не можливо, на думку батька, на тривалий час повноцінно довірити єдиного сина позивачам. Зокрема, [INFO] померла дружина [PERSON] , про що він дізнався з соціальних мереж, а не від батьків дружини, мати якої перебувала поряд з нею в лікарні, і цей факт також не додав довіри позивачам по справі. На глибоке переконання батька надання можливості родині [PERSON] необмеженого спілкування з онуком без його присутності, з ночівлею поза місцем проживання [PERSON] , та ще й з можливістю виїзду за межі міста - це суттєво вплине на стан здоров`я [PERSON] , зокрема на психологічний. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позову, а саме в частині визначення способів участі позивача у вихованні онука: необмежене спілкування з малолітнім внуком особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між позивачами та внуком; забирати внука після школи щоп`ятниці та приводити внука в помешкання батька до 14.00год; перший тиждень кожного місяця з 16.00 год. п`ятниці до 19.00 год. неділі; третя неділя місяця з 10.00 год. до 19.00 год; святкові дні: Новий рік (01 січня), Різдво Христове (25 грудня), Пасха (Великдень) - з 15.00 год. до 18.00 год.; побачення з внуком в його день народження (17 лютого), за місцем та в час за погодженням сторін (позивачів, батька дитини та самої дитини); побачення з внуком в учбовому закладі освіти під час проведення свят, організованих школою або адміністрацією цього закладу. Зустрічі проводити з урахуванням інтересів та бажання дитини. В іншій частині, позовні вимоги залишити без задоволення, оскільки безконтрольне тривале перебування онука з позивачами та можливість його вивезення за межі міста проживання на даний момент неможливе, оскільки відповідач не може на тривалий час повноцінно довірити єдиного сина позивачам, тому в частині визначення способу участі і вихованні онука, а саме «щоліта, в період шкільних канікул, терміном на чотирнадцять днів за місцем проживання позивачів, з правом виїзду у інші населені пункти України з обов`язком повернення дитини батькові», суд відмовляє.

Outcome: partial