Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-20 00:00:00

02 червня 2022 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] , визначивши третіми особами приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В. та [PERSON] , із вимогою про усунення від права спадкування за законом (а. с. 2-8). В обґрунтування заяви зазначено, що [INFO] помер батько позивачів - [PERSON] . На момент його смерті відкрилася спадщина, яка складається із: земельної ділянки загальною площею 0,016 га, кадастровий номер 1210100000:07:065:0036, за адресою: [ADDRESS] ; житлового будинку, загальною площею 82,8 кв. м., житловою площею 51,1 кв. м.; автомобіля Ford Mustang 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] . Позивачі зазначають, що на момент смерті у [PERSON] було чотири спадкоємці першої черги: доньки - [PERSON] та [PERSON] (позивачки), мати - [PERSON] та дружина - [PERSON] (відповідачка). При цьому вказано, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено 02 квітня 2021 року, зі слів [PERSON] , з причин начебто вагітності останньої. Разом з цим, вказують на те, що фактично одразу після укладання шлюбу, між подружжям було припинене сімейне життя, оскільки [PERSON] дізнався про те, що вагітність відповідачки була вигадана, через що останній впав у тривалу та затяжну депресію та почав зловживати алкогольними напоями. Зазначають, що [PERSON] потребував підтримки з боку своєї дружини, однак вона фактично відмовилася з ним спілкуватися, а спроби налагодити стосунки закінчувалися сварками. Також стверджують, що внаслідок даних обставин психічний стан [PERSON] погіршувався, він замкнувся, перестав будь з ким спілкуватися як зазвичай, а спроби матері та доньки якось покращити його становище не допомогли, тому 03 жовтня 2021 троку останній вчинив самогубство. Стверджують, що після смерті [PERSON] залишив посмертну записку, в якій зазначив, що його шлюб з відповідачкою носив формальний характер та просив її не претендувати на спадщину, залишивши її дітям. Натомість, відповідачка, незважаючи на вказане, звернулася до приватного нотаріуса ДМНО Гойняк Г.В. із заявою про прийняття спадщини. За таких обставин позивачі вважають, що відповідачку повинно бути усунуто від спадкування, тому прохають суд усунути її від спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та стягнути з неї понесені судові витрати. Ухвалою суду від 06 вересня 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 11 годину 30 хвилин 29 вересня 2022 року (а. с. 38-39), яка направлена учасникам справи до відому за вихідним № 15987/22-вих/2/204/2059/22 від 06 вересня 2022 року (а. с. 40). 03 січня 2023 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідачки - адвоката Окорського В.В. (а. с. 115-120), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідачка є спадкоємицею першої черги після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Вказує на те, що позивачки хочуть усунути відповідачку від спадкування за законом, посилаючись на ч. 5 ст. 1224 ЦК України. Однак, для доведення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин як перебування спадкодавця в безпорадному стані; ухиляння особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; потреба в допомозі саме цієї особи. Вказує, що лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Натомість, стверджує про те, що [PERSON] за життя не перебував на будь-якому диспансерному обліку, не потребував проведення будь-яких курсів лікування в стаціонарних та амбулаторних умовах. Жодних медичних заключень, які би вказували на те, що [PERSON] перебував у безпорадному стані, потребував постійного стороннього догляду, матеріальної чи іншої допомоги, матеріали справи не містять. Крім того, вказує на те, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що [PERSON] потребував підтримки саме від відповідачки, що він звертався до неї з проханням надання допомоги, а вона, маючи можливість її надати, відмовила йому. Разом з цим, зазначає про те, що як вбачається з наявних у справі доказів, [PERSON] помер у віці 41 років, на момент смерті не досяг пенсійного віку, докази, які мали свідчити про те, що за життя померлий отримував пенсію з інших підстав, в тому числі внаслідок втрати працездатності та встановлення групи інвалідності, у справі відсутні, до позову не долучено медичної документації про стан здоров`я, та висновки лікарів стосовно необхідності здійснювати сторонній догляд за хворим та його стан, що унеможливлює (обмежує) пересування хворого. Вказує, що позивачами не надано належних, допустимих та безспірних доказів, щодо ухилення відповідачки від надання спадкоємцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме від відповідачки. Також, належними доказами не підтверджено, що спадкодавець мав потребу у постійному, довічному сторонньому догляді, у тому числі з боку дружини. Крім цього зазначає про те, що позивачі вказують на той факт, що після смерті [PERSON] залишив посмертну записку, в якій просив відповідачку не претендувати на його спадщину, залишивши її його дітям. Однак, жодними доказами не доведено, що наявна в матеріалах справи посмертна записка дійсно була написана саме померлим [PERSON] , не була проведена посмертна почеркознавча експертиза, а висновок такої експертизи відсутній в матеріалах справи. Тому, вважає заявлені позивачами вимоги про усунення відповідачки від спадкування безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також, вважає суму судових витрат у розмірі 15000 гривень завищеною для даної категорії справи та її складності, а відтак позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 09 серпня 2023 року у справі закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 13 годину 21 вересня 2023 року (а. с. 177). У судове засідання позивачки та їхній представник - адвокат Нестеченко Д.С., не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи за їхньої відсутності (а. с. 190), в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити. Відповідачка та її представник - адвокат Окорський В.В., в судове засідання не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи за їхньої відсутності (а. с. 188). Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Ганна Василівна у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 168-а). У судове засідання третя особа [PERSON] не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 186), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали позовної заяви, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що батьком позивачок є [PERSON] , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про їх народження серії [NUMBER] від 02 лютого 2011 року (а. с. 14) та, серії [NUMBER] від 17 лютого1999 року (а. с. 12) та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 04 жовтня 2019 року (а. с. 13). При цьому, судом встановлено, що матір`ю [PERSON] є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13 грудня 1979 року (а. с. 70). 02 квітня 2021 року [PERSON] уклав шлюб зі [PERSON] , про що складено відповідний запис про шлюб № 165 та, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 02 квітня 2021 року (а. с. 59). 13 травня 2021 року відповідачкою змінено прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 13 травня 2021 року (а. с. 60). Батько позивачок - [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11 жовтня 2021 року (а. с. 15). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 248520096 від 17 березня 2021 року (а. с. 16) вбачається, що за життя [PERSON] на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу №4 від 11 березня 2021 року, належала квартира [ADDRESS] . З копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 лютого 2017 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журжою Ю.Г. за реєстровим № 287 (а. с. 18 та на звороті) вбачається, що [PERSON] придбав у власність у [PERSON] земельну ділянку з цільовим призначенням 02.01 «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0616 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 12 жовтня 2021 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , яка зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 157 (а. с. 53). 25 жовтня 2021 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті свого сина [PERSON] , який помер [INFO] , яка зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 164 (а. с. 67). 25 жовтня 2021 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , яка зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 165 (а. с. 73). 25 жовтня 2021 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , яка зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 166 (а. с. 79). 01 квітня 2022 року [PERSON] надіслала на адресу приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В. заяву про зупинення видачі свідоцтва про спадщину у зв`язку з оскарженням права на спадщину у судовому порядку (а. с. 88-89), яка надійшла на адресу нотаріуса 06 квітня 2022 року та зареєстрована у книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 43. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Нормами п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі смерті власника. Приписами ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з вимогами ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Приписами ст. 1261 ЦК України визначено, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. При цьому, згідно з абз. 2 ч. 3 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Так, Верховний Суд у своїй постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 759/18917/17 вказав на те, що у справах про усунення від права на спадкування, відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України, суд має встановити сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, суд має з`ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, позивачами в обґрунтування своїх позовних вимог та на їх підтвердження надано суду копію, як вони стверджують, передсмертної записки [PERSON] . Однак суд не приймає її до уваги та вважає її неналежним доказом у справі, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів того, що вказана розписка була написана саме померлим [PERSON] та саме перед його смертю, позивачами не надано так само, як і висновку посмертної почеркознавчої експертизи або клопотання про проведення такої. Крім того, суд зазначає про те, що матеріали справи не містять жодних доказів ані того, що напередодні смерті [PERSON] зловживав спиртними напоями, як те стверджують позивачки, ані того, що він був у безпорадному стані, а відповідачка мала винну поведінку, пов`язану із ухиленням від забезпечення та надання йому підтримки/допомоги та якої саме, ані доказів того, що саме допомоги відповідачки потребував [PERSON] , а допомоги його матері та доньки йому було недостатньо, ані доказів того, що відповідачка мала матеріальну/фізичну/моральну змогу надавати таку допомогу. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що позивачками не надано суду жодних належних, допустимих, достатніх та безспірних доказів на підтвердження одночасного настання всіх передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України обставин, що є їхнім процесуальним обов`язком, а відтак відсутність підстав для застосування такого крайнього заходу як усунення відповідачки від права на спадкування після смерті її чоловіка та батька позивачок, у зв`язку з чим суд доходить переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено, судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed