Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-28 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок збройної агресії російської федерації проти України. Позивачка свої позовні вимоги мотивує тим, що її рідний син - [PERSON] , 09.07.2014 відповідно до Наказу Головного управління МВС України № 605о/с був прийнятий на військову службу в органах внутрішніх справ України, де його було призначено на посаду міліціонера батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Миротворець» рядового міліції. Відповідно до наказу ГУ від 17.07.2017 № 652дск о/с [PERSON] було відправлено у відрядження на територію Луганської та Донецької областей у складі БПСМОП «Миротворець» і в період з 11.07.2014 по 29.08.2017 безпосередньо брав участь в захисті незалежності суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей. 24.08.2014 за наказом командира батальйону, [PERSON] прибув до м.Іловайськ Донецької області, де перед ним стояло завдання тримати оборону залізничного депо станції «Іловайськ». Їхні позиції постійно перебували в оточенні російських регулярних військ і піддавались обстрілам з усіх видів артилерії та важкого озброєння. До 28.08.2014 з російською стороною було обговорено маршрут виходу українських військових, що опинилися в оточенні, по «зеленому коридору» двома колонами. Однак, 29.08.2014 о 06год 00хв російська сторона повідомила, що вихід має відбуватися без зброї. О 08год 15хв ранку українські військові організованими колонами почали рух з міста за попередньо обговореними маршрутами. Коли колона, у складі якої знаходився [PERSON] наближався до населеного пункту Старобешеве, неподалік села Новокатеринівка Старобішевського району Донецької області, їхній автобус було обстріляно російськими військами. Як наслідок [PERSON] отримав вогнепальне осколкове поранення, пов`язане з виконанням службових обов`язків. Його побратими, перебуваючи під постійними обстрілами, намагалися йому надати першу медичну допомогу, але в наслідок сильної кровотечі він помер. Отже в наслідок російської агресії проти України на території Донецької області України було порушено невід`ємне право на життя її сина - [PERSON] , [INFO] . На підставі наведеного позивачка просить стягнути з російської федерації на свою користь моральну шкоду у розмірі 2408592грн, що є еквівалентною 60000,00 за офіційним курсом Національного Банку України. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.04.2023 відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 17.05.2023 Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство Юстиції України та Державна казначейська служба України були залучені до справи в якості третіх осіб, про що внесено в протокол судового засідання. До суду від Міністерства юстиції України 29.06.2023 надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що згідно частини 1 пункту 20 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України. 24 лютого 2022 року о 12год 12хв Міністерство закордонних справ України опублікувало офіційну заяву щодо розриву дипломатичних відносин з російською федерацією, зазначивши, що президент України підтримав пропозицію зовнішньо дипломатичного відомства про розрив дипломатичних відносин України з російською федерацією. Разом з тим, ще 22 лютого 2022 року, у Верховній Раді України зареєстровано Проект Постанови Верховної Ради України від 22.02.2022 № 7093, «Про розірвання дипломатичних відносин з російською федерацією», відповідно до якого Верховна Рада України постановляє: розірвати дипломатичні відносини з російською федерацією, що встановлені відповідно до Протоколу "Про встановлення дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією", підписаному 14 лютого 1992 року у м. Мінську. На доручення Глави Української держави Міністерство закордонних справ України розпочало процедуру розриву дипломатичних відносин відповідно до норм міжнародного права, відкликало до Києва тимчасового повіреного у справах України в російській федерації і розпочало евакуацію українського посольства в Москві. Таким чином, з огляду на викладене, та у зв`язку з відсутністю дипломатичних відносин з країною агресором і норм національного та міжнародного права щодо врегулювання цивільних правовідносин між сторонами у період російської наступальної операції, що є нападом на суверенітет та територіальну цілісність України, грубим порушенням Статуту ООН та основоположних норм і принципів міжнародного права, Міністерство юстиції України не має правових механізмів по врегулюванню правовідносин, що виникли у зв`язку з відшкодуванням моральної шкоди позивачу. У своїх поясненнях зазначають, що російська федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975. Отже держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір між Україною і російською федерацією про українсько-російський державний кордон, російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, є державою агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження». Таким чином, нормативно-правові акти України містять норми матеріального права, згідно з якими російська федерація може бути учасником цивільних відносин та судового процесу, а також норми, що встановлюють відповідальність за завдану особам збройною агресією та окупацією російською федерацією частини території України матеріальну та моральну шкоду. Разом з тим, чинне законодавство України не визначає механізму реалізації встановленої відповідальності і безпосереднього порядку примусового виконання рішень національних судів, відповідачем за якими є російська федерація як особливий суб`єкт відповідальності - іноземна держава. Рішення українського суду може бути виконане в іноземній державі на підставі чинного міжнародного договору, який діє у відносинах України з відповідною державою, або відповідно до внутрішнього законодавства відповідної держави, шляхом звернення зацікавленої особи безпосередньо або за участі адвоката до компетентного органу цієї іноземної держави. Від Міністерства оборони України до суду 31.07.2023 надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначають, що відповідно до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганських областях» російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів підпорядкованих міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованим іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів, збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансових російською федерацією, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні російській федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. У своїх поясненням зазначають, що 09.07.2014 відповідно до Наказу Головного управління МВС України № 605о/с [PERSON] був прийнятий на військову службу в органах внутрішніх справ України, де його було призначено на посаду міліціонера батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Миротворець» рядового міліції. Відповідно до наказу ГУ від 17.07.2017 № 652дск о/с [PERSON] було відправлено у відрядження на територію Луганської та Донецької областей у складі БПСМОП «Миротворець» і в період з 11.07.2014 по 29.08.2017 безпосередньо брав участь в захисті незалежності суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей. 29.08.2014 біля населеного пункту Старобешеве неподалік села Новокатеринівка Старобішевського району Донецької області, автобус з особовим складом, під час виходу з оточення по «зеленому коридору» за домовленістю з рф, був обстріляний російськими військами, внаслідок чого [PERSON] помер. Одночасно зазначають, що [PERSON] був прийнятий на військову службу в органи внутрішніх справ, а отже Міністерство оборони України на має відношення до проходження служби [PERSON] в органах внутрішніх справ. Позивачка [PERSON] в судове засідання, призначене на 21.09.2023 не з`явилась. Подала до суду заяву з проханням слухати справу у її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідача, російську федерацію суд повідомляв про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відзив на позов не надали. Верховний Суд у Постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 сформулював наступні правові висновки, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема рф, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Верховний Суд також установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з рф у зв`язку з повномасштабною збройною агресією. Треті особи Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство Юстиції України та Державна казначейська служба України в судове засідання, призначене на 21.09.2023 своїх представників не направили. Про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по справі у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. [PERSON] є рідним сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 09.07.2014 відповідно до Наказу Головного управління МВС України № 605о/с [PERSON] був призначений на посаду міліціонера батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Миротворець», з присвоєнням спеціального звання - рядового міліції. Згідно із довідки від 15.12.2014 № 4831 виданої Головного управління МВС України в Київській області, молодший сержант міліції [PERSON] , в період з 11.07.2014 по 29.08.2017 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, згідно наказу Головного управління МВС України в Київській області від 17.07.2014 № 652 дск о/с та наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 08.10.2014 № 30. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2018, встановлено, що 24.08.2014 [PERSON] прибув до м. Іловайськ Донецької області. Під час виходу з м.Іловайськ поблизу Старобешеве, неподалік Новокатеринівки, автобус з військовими було обстріляно та [PERSON] отримав поранення, внаслідок отриманих поранень помер. У відповідності з ч. 4 та ч.6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Факт смерті [PERSON] , який помер [INFO] , підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві, серії [NUMBER] . Відповідно до Постанови Військово-лікарської комісії ГУ МВС України в Київській області від 17.10.2014 № 14 встановлено, що поранення [PERSON] , 1981 року народження: вогнепальне, уламкове поранення лівого стегна, крововтрата, шок, що призвело до смерті. Пов`язане з виконанням службових обов`язків. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та стаття 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016). Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України). Суд враховує, що пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Частиною 1 статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно із ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Відповідно до п.9 ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією. Відповідно до ст. 1-3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії Російської Федерації з 20.02.2014. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню вказані обставини згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії російської федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Отже рф, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Зокрема, п.1 Будапештського меморандуму передбачено, що російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного вище держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, Договір між Україною і російською федерацією про українсько-російський державний кордон, рф вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення рф з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Оскільки рф вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Аналогічну позицію щодо непоширення на рф судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією рф проти України, викладено в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, що згідно приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до частини першої та четвертої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) N 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Стаття 1167 ЦК України регламентує, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: зокрема, у випадках, встановлених законом. Згідно із ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема підпунктом 15 пункту 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який уважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Конвенцією порушення. При вирішенні позовних вимог про компенсацію завданої позивачу моральної шкоди, а також розміру цієї шкоди, суд застосовує практику ЄСПЛ та керується розміром задоволених вимог заявників по схожим спорам, що розглядалися ЄСПЛ, зокрема, у рішеннях ЄСПЛ «Хачукаєви проти Росії», «Сагаєва та інші проти Росії», «Ісламова проти Росії», «Султигов та інші проти Росії», а також зокрема рішення у справі «Лоізіду проти Турецької Республіки», згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію заявнику, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. З огляду на це, суд вважає належним, обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені рф відносно неї. Як убачається із матеріалів справи [PERSON] , звернулася до суду з позовом до рф про відшкодування шкоди, завданої їй у зв`язку з загибеллю її рідного сина внаслідок збройної агресії рф на території України. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії рф) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ, оскільки такі дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, так як будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. Згідно із статтею 8 Європейської Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. російською федерацією, внаслідок збройної агресії проти України, позбавлено життя [PERSON] , який є рідним сином позивачки, а отже грубо порушено її право на повагу до сімейного життя, завдавши тяжких моральних страждань. Внаслідок збройної агресії російської федерації було порушено невід`ємне право на життя рідного сина, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (ратифікована Законом України № 475/75-ВР від 17.07.1997, далі - Європейська Конвенція). Стаття 2 Конвенції встановлює, що право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Суд погоджується із доводами позивача про те, що порушивши її основоположні права і свободи, російська федерація завдала їй тяжких моральних страждань. З огляду на особливий цинізм, з яким російською федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивачка відчуває душевні страждання, що не дають їй можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вона проживав до збройної агресії рф проти України. Внаслідок вказаних обставин, позивачка зазнала безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратив душевний спокій, постійно відчуває невпевненість і незахищеність. Також позивачка постійно знаходиться у пригніченому стані, оскільки назавжди втратила свого рідного сина. У відповідності до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, множинний характер порушень конституційних прав позивача, характер втрат, зокрема, безперервний, невгамовний душевний біль і страждань татяжкість вимушених змін у її житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення бажання продовжувати жити, а тому суд приходить до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 2408592грн, що є еквівалентним 60000,00 євро. Таким чином, враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2408592грн, що є еквівалентним 60000,00 євро. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 13420,00грн.

Outcome: approved