Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-28 00:00:00

30 листопада 2020 року адвокат Кислий А. М., який діє в інтересах [PERSON] на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1029011 від 03 листопада 2020 року, звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ», [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій просив повернути малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у попереднє місце проживання, а саме - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що позивачка разом зі своїм чоловіком з 2015 року визнані опікунами над малолітньою [PERSON] , [INFO] . Вказав, що до 2020 року родина позивачки мешкала у квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка з 2008 року на праві власності належала її родині. 25 вересня 2020 року ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» примусово виселили [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з квартири за вищевказаною адресою та таким чином протиправно позбавили малолітню дитину місця проживання. На переконання сторони позивача, такі дії відповідача є протиправними, оскільки малолітня дитина повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене за волею сторонніх осіб чи за волею одного із її батьків. Якщо така особа змінить місце проживання дитини, зокрема шляхом викрадення, заінтересована особа має право подати до суду позов про повернення дитини у її місце проживання. Зокрема такі правові висновки зробив Верховний суд у справі № 279/3970/18 у постанові від 29 вересня 2020 року. Зазначив, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Зауважив на тому, що з урахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», можна зробити висновок про безпідставність виселення осіб, які мешкали у квартирі за вищевказаною адресою, на час дії зазначеної заборони щодо примусового звернення стягнення, враховуючи, що родина позивача немає іншого житла. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2020 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків 10 днів з дня вручення копії ухвали. У встановлений законом строк позивачка усунула недоліки позовної заяви. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11 січня 2021 року цивільну справу прийнято до провадження, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. 01 березня 2021 року від директора ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному, оскільки заявлені позивачкою позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Зазначив, що стороною позивача не надано жодних доказів на підтвердження викладених у позовній заяві доводів, зокрема щодо примусового виселення дитини з квартири за адресою: [ADDRESS] . Акцентував увагу на тому, що у п. 5.2. Витягу з додатку до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 793 від 23 грудня 2015 року вирішено закріпити за [PERSON] , [INFO] , право проживання та користування житловою площею за адресою: [ADDRESS] . Крім того, у п. 5.3 вказаного рішення визначено директору КП «Жилкомсервіс» взяти на контроль питання збереження житла за малолітньою [PERSON] , [INFO] згідно з п.п. 5.2 цього рішення відповідно до законодавства України, а у п. 5.4 визначено начальнику служби у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Долі В. О. вжити заходів щодо внесення до обтяжень права користування житловим приміщенням згідно з п.п. 5.2 вказаного рішення. Таким чином право проживання та користування житловою площею за [PERSON] закріплено за адресою: [ADDRESS] , а не за адресою: [ADDRESS] , як зазначає позивачка. Посилання сторони позивача щодо розповсюдження на правовідносини, які виникли між нею та ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставними, оскільки дія п.п.3 п. 1 вказаного Закону не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних та щодо яких здійснюється процедура виведення з ринку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у частині уступки заборгованості або боргу на користь іншої особи. Зобов`язання позивача перед ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» підпадає саме під дію п.п. 3 п. 1 вказаного закону, оскільки було реалізовано під час здійснення процедури виведення з ринку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про що відомо позивачу. Зазначив, що 29 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» укладений договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/347 від 10 квітня 2008 року, який був укладений між ВАТ «КБ «НАДРА» та [PERSON] .. На підставі укладеного між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» договору про відступлення прав вимоги від 29 квітня 2020 року до нового кредитора - ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» перейшли права вимоги до позичальника, іпотекодавця, поручителя у повному обсязі та на умовах, які існували на момент відступлення прав вимоги. Зазначив, що стороною позивача долучено до матеріалів справи Інформаційну довідку № 225721892, яка підтверджує право власності ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» на об`єкт житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] , яке набуто на підставі договору іпотеки, посвідченого 10 січня 2008 року та договору про відступлення прав вимоги від 29 квітня 2020 року. Вказав, що позивач не долучив до позовної заяви доказів, які підтверджують обставини на яких гуртуються позовні вимоги. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2021 року задоволено клопотання сторони позивача та залучено до участі у цій цивільній справі як співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2021 року за наслідками підготовчого судового засідання справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. За наслідками повторного автоматизованого розподілу між суддями цивільної справи № 953/19656/20, провадження № 2/953/237/23, який здійснено 12 квітня 2023 року відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №325/0/15-23 від 11 квітня 2023 року "Про звільнення [PERSON] з посади судді Київського районного суду м. Харкова у відставку", цивільну справу 14 квітня 2023 року передано в провадження судді Київського районного суду м. Харкова Демченко С. В. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17 липня 2023 року цивільну справу прийнято до провадження та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 21 серпня 2023 року від представника Департаменту ССД Харківської міської ради Оганової В. В. надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 23 грудня 2015 року № 792 [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, оскільки у матері дитини наявна тривала хвороба, яка перешкоджає їй виконувати батьківські обов`язки, а відомості про батька внесені до актового запису про народження відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 791 від 23 грудня 2015 року над [PERSON] встановлена опіка та призначені опікуни [PERSON] та [PERSON] . Крім того, рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 793 від 23 грудня 2013 року за малолітньою [PERSON] закріплено право проживання та користування площею за адресою: [ADDRESS] . Зазначила, що фактично дитина мешкала разом з опікунами за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим з січня 2021 року малолітня [PERSON] взята на облік дітей, які прибули з іншої території за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням положень ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 7, 19, 177 СК України, ст.ст. 11, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» просила суд прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. Позивачка та представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Позивачка пояснила суду, що коли вони з чоловіком були власниками квартири за адресою: [ADDRESS] та вже були опікунами [PERSON] , дитина не була зареєстрована за цією адресою, оскільки мала зареєстроване місце проживання разом з її матір`ю за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час позивачка разом з чоловіком мешкають за адресою: [ADDRESS] , де разом з ними мешкає дитина [PERSON] , опікунами якої вони є, але місце реєстрації дитини у зв`язку з цим не змінилось. Представник відповідача у судовому засідання заперечувала щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради за малолітньою [PERSON] закріплено право проживання за адресою: [ADDRESS] . Зауважила на тому, що малолітня [PERSON] ніколи не була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а лише мешкала за вказаною адресою разом зі своїми опікунами. Вказане свідчить про те, що відповідачем не були порушені права малолітньої [PERSON] , а тому вимоги позивача є безпідставними. Зазначила, що стороною відповідача будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду докази щодо розміру витрат, які відповідач сплатив у зв`язку з розглядом справи. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не подавала. Представник ССД по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, у поясненнях від 21 серпня 2023 року представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Оганова В. В. просила розглядати справу за відсутності представника. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Суд встановив, що [INFO] народилася [PERSON] у матері - [PERSON] та батька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 19 вересня 2008 року Кулиничівською селищною радою Харківського району та області. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради «Про встановлення опіки, піклування на дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, призначення фізичних осіб їх опікунами та піклувальниками» № 791 від 23 грудня 2015 року, вирішено встановити опіку, піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, призначити фізичних осіб їх опікунами, піклувальниками, які визначені в додатку. Відповідно до Переліку дітей, над якими встановлюється опіка, піклування, щодо яких фізичні особи призначаються опікунами, піклувальниками, який є додатком до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 791 від 23 грудня 2015 року, слідує, що над малолітньою [PERSON] , [INFO] , встановлено опіку та призначено [PERSON] та [PERSON] опікунами малолітньої [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради «Про надання дітям статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування» № 792 від 23 грудня 2015 року, надано дітям, визначеним у додатку № 2 до цього рішення, статусу дитини, позбавленої батьківського піклування. Відповідно до Переліку дітей, яким надається статус дитини, позбавленої батьківського піклування, що є додатком 2 до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 792 від 23 грудня 2015 року, [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, у матері якої тривала хвороба, що перешкоджає їй виконувати батьківські обов`язки. Відомості про батька дитини внесені до актового запису про народження відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про закріплення за дітьми права проживання, користування житловою площею» № 793 від 23 грудня 2015 року та Переліку дітей, за якими закріплюється право проживання, користування житловою площею, що є додатком до рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 793 від 23 грудня 2015 року, закріплено за [PERSON] , [INFO] , право проживання та користування житловою площею за адресою: [ADDRESS] . Як слідує зі змісту п. 5.3 Переліку дітей, за якими закріплюється право проживання, користування житловою площею, що є додатком до рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 793 від 23 грудня 2015 року, директора КП «Жилкомсервіс» зобов`язано взяти на контроль питання збереження житла за малолітньою [PERSON] , [INFO] , згідно з п.п. 5.2 цього рішення відповідно до законодавства України. У п.п.5.4 вказаного Переліку визначено начальнику служби у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Долі В. О. вжити заходів щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо обтяження права користування житловим приміщенням згідно з п.п5.2 цього рішення. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 225692075 від 26 вересня 2020 року, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, Р№ 1358 від 10.04.2018 належала [PERSON] . Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на вищевказану квартиру встановлено обтяження на підставі договору іпотеки, 1361 від 10.04.2008, іпотекодержатель - ВАТ «КБ «ПриватБанк», який на підставі договору про відступлення прав вимоги № GL3N217214, серія та номер: 90, виданий 02.05.2020, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Макарова О. П. відступи право вимоги ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 225721892 від 28 вересня 2020 року слідує, що квартира за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності на підставі договору іпотеки, серія та номер: 1361, виданий 10.04.2008, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Іванова О. С.; договір відступлення прав вимоги, серія та номер: GL3N217214, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Макарова О. П. належить ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ». Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 243597622 від 09 лютого 2021 року слідує, що квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1569, виданий 02.10.2020, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поляк Д. В належить [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їхніх представників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню з огляду на таке. Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом частини першої статті 19 Конвенції про права дитини, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Положеннями частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Позивачка, обґрунтовуючи заявлені нею позовні вимоги, посилається на те, що її родину, до складу якої входить її чоловік - [PERSON] та малолітня [PERSON] , опікуном якої вони є, протиправно та примусово виселилиз квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та таким чином протиправно позбавили малолітню (станом на день звернення до суду з позовною заявою) [PERSON] місця проживання. На підтвердження своїх доводів позивачка посилається на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 279/3970/18, де зазначено, що: «Малолітня дитина має проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного із її батьків. Якщо така особа змінить місце проживання дитини, зокрема шляхом викрадення, заінтересована особа має право подати до суду позов про повернення дитини у місце її проживання». Разом з тим суд зауважує, що викладені в постанові Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 279/3970/18 правові висновки не можуть бути застосовані у вказані й справі, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі та правовідносини, які стали предметом розгляду у справі № 279/3970/18 не є подібними. Положеннями ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ч. 4 ст. 9, ч. ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. З аналізу положень ч. 2 ст. 64 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України слідує, що члени сім`ї власника будинку (квартири) (дружина власника, їх діти і батьки), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Аналізуючи пояснення позивачки, надані у судовому засіданні, а також досліджені у судовому засіданні письмові докази, суд встановив, що [PERSON] придбала на підставі договору купівлі-продажу Р№1358 від 10 квітня 2008 року квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка була предметом іпотеки, та на яку у подальшому було звернуто стягнення іпотекодержателем ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт». Відповідно до положень статті 47 Конституції України, статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК України, виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, відповідно до положень статті 109 ЖК України. З наданих до суду письмових доказів слідує, що станом на день звернення із вказаною позовною заявою, власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , яка придбала вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2020 року. Отже, власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , куди позивачка просить повернути малолітню дитину для проживання є [PERSON] . Матеріали справи не містять доказів того, що позивачкою було оскаржено державну реєстрацію звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому суд, вирішуючи спір у даній справі, виходить з того, що [PERSON] набула право власності на вищевказану квартиру у встановленому законом порядку, а тому є її законним власником. Суд встановив, що [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про встановлення опіки, піклування на дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, призначення фізичних осіб їх опікунами та піклувальниками» № 791 від 23 грудня 2015 року, призначено опікуном малолітньої (станом на день звернення до суду з позовною заявою) [PERSON] . Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Аналогічні положення закріплені й у статті 29 ЦК України. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною 2 ст. 29 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства». Суд встановив, що станом на день звернення до суду із відповідною заявою [PERSON] була малолітньою, та з урахуванням положень ст. 29 ЦК України та ст. 160 СК України її місце проживання повинно було визначатися за місцем проживання її опікунів. Станом на день розгляду справи [PERSON] досягла чотирнадцяти років, а тому її місце проживання відповідно до положень ст. 29 ЦК України та ст. 160 СК України визначається нею самою. Разом з тим станом на день звернення позивачки із відповідною позовною заявою, місце проживання [PERSON] відповідно до положень ч. 3 ст. 29 ЦК України повинно визначатися за місце проживання її опікуна, у даному випадку [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом у цій справі, [PERSON] просила повернути [PERSON] , [INFO] , у попереднє місце проживання за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на безпідставність виселення осіб, які там мешкали, оскільки на час такого виселення на правовідносини, які виникли між нею та ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» розповсюджувалася дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та на те, що на час виселення її родина не мала іншого житла. Суд враховує, що позивачкою при зверненні до суду з даним позовом не були заявлені вимоги щодо оскарження звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з житлового приміщення, а також не було надано ані кредитного договору, ані іпотечного договору. Крім того, позивачка у судовому засіданні не оспорювала право власності [PERSON] на вищевказану квартиру. З огляду на викладене суд вважає безпідставними посилання сторони позивача на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та Закон України «Про іпотеку», оскільки предметом розгляду у цій справі не є правовідносини, які по`вязані зі скасуванням рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем на іпотеку чи інші вимог пов`язані із зверненням стягнення на предмет іпотеки. Вирішуючи питання щодо про повернення малолітньої (станом на день звернення до суду з позовною заявою) [PERSON] у попереднє місце проживання, суд бере до уваги ту обставину, що ані [PERSON] , ані її чоловік - [PERSON] не володіють на праві власності квартирою за адресою: [ADDRESS] , а тому з урахуванням положень ч. 2 ст. 64 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України, малолітня (станом на день звернення до суду з позовною заявою) [PERSON] , яка є членом сім`ї позивачки та проживає разом з нею, також не набула права на користування цим житлом відповідно до закону, оскільки таке право виникає лише у членів сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним. Суд встановив, що наразі позивачка проживає разом зі своєю родиною за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою ССД по Московському району м. Харкова неповнолітня [PERSON] взята на облік дітей, які прибули з іншої території. З аналізу викладеного слідує, що станом на день розгляду справи місце проживання неповнолітньої [PERSON] визначене за адресою проживання свого опікуна - [PERSON] , що узгоджується з положенням ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України, ч. 2 ст. 64 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України. Матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] станом на 25 вересня 2020 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та, що за вказаною адресою за нею було закріплено право проживання та користування житловою площею. Натомість суд бере до уваги, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради «Про закріплення за дітьми права проживання, користування житловою площею» № 793 від 23 грудня 2015 року та Переліку дітей, за якими закріплюється право проживання, користування житловою площею, що є додатком до рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 793 від 23 грудня 2015 року, закріплено за [PERSON] , [INFO] , право проживання та користування житловою площею за адресою: [ADDRESS] . Вказане свідчить, що у неповнолітньої [PERSON] з 23 грудня 2015 року є закріплено право проживання та користування житловою площею за адресою: [ADDRESS] , а тому [PERSON] вважається такою, що набула право на житло. Окрім того, рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради «Про закріплення за дітьми права проживання, користування житловою площею» № 793 від 23 грудня 2015 року зобов`язано директора КП «Жилкомсервіс» взяти на контроль питання збереження житла за малолітньою [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. З урахуванням вищевикладених положень та встановлених обставини справи, суд дійшов висновку, що відсутні підстави стверджувати, що неповнолітня [PERSON] була незаконно позбавлена права на житло [ADDRESS] , оскільки таке право було закріплено за нею на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про закріплення за дітьми права проживання, користування житловою площею» № 793 від 23 грудня 2015 року за адресою: [ADDRESS] . Отже станом на 25 вересня 2020 року (дата виселення) за [PERSON] було закріплено право на проживання та користування житлом, а тому її права під час виселення з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , порушені не були, оскільки вона не була там зареєстрована та мала інше житлове приміщення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Перевірка достовірності доказів проводиться судом у процесі дослідження доказів. Суд визнає достовірними докази, якщо за результатами перевірки та дослідження цих доказів підтверджується правильність відомостей, які в них містяться. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів з урахуванням положень ЦПК України зазначені ним обставини. При цьому належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами Суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, а також враховуючи доводи сторін по справі, дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є безпідставними та жодним чином необґрунтованими, оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що у даному випадку відповідачем ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» не було порушено право дитини - [PERSON] на житло, оскільки станом на день виселення (25 вересня 2020 року) за [PERSON] було закріплено право на проживання та користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Аналізуючи спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що аргументи позовної заяви зводяться до незгоди позивача зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що вона у судовому порядку не оскаржувала, та подальшим виселенням позивача разом з його родиною. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено і не обґрунтовано, що відповідач порушив права [PERSON] , у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Суд також зауважує, що повернення дитини [PERSON] до житла, право власності на яке має стороння їй людина, де не проживають члени її сім`ї - її опікуни, жодним чином не буде відповідати якнайкращому зебезпеченню її інтересів, оскільки, по-перше, у неї є закріплена за нею житлова площа, за місцем реєстрації її матері, де вона також зареєстрована, по-друге, вона на теперішній час мешкає разом зі своєю сім`єю за іншою адресою - [ADDRESS] Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] про повернення малолітньої дитини [PERSON] у попереднє місце проживання, судові витрати слід залишити за позивачем. У зв`язку із заявою представника відповідача, поданої до вирішення справи по суті, про те, що докази щодо розміру витрат, які сторона відповідача сплатила у зв`язку з розглядом справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд відповідно до положень ч. 8 ст.141 ЦПК України не вирішує питання щодо їх стягнення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed