Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

Адвокат Лозицька Валерія Валеріївна в інтересах [PERSON] звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа [PERSON] . В обґрунтування заяви зазначила, що сторони з 2016 року по вересень 2022 року проживали спільно без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . З 17.09.2022 [PERSON] разом з дочкою мешкають окремо в м. Києві. З цього часу [PERSON] по відношенню до заявниці та її рідних не припиняє дій, які мають характер домашнього насильства. В телефонній переписці він вдається до погроз, образ, приниження честі та гідності, застосовує нецензурну лайку, вживає неприйнятні слова. Також він погрожує забрати дитину та вивезти її у Росію, погрожує розправою, завданням шкоди здоров`ю. В телефонних розмовах з дитиною він погрожує дитині, що забере її від матері, через що піддає дочку сильним душевним хвилюванням, що призводить до ураження психіки дитини. 01.09.2023 [PERSON] звернулась з заявою до поліції з приводу вчинення щодо неї домашнього насильства. Просила суд видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] на термін 6 місяців, яким заборонити: - перебувати [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; - наближатись ближче ніж 300 м до місця постійного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та середньої загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів №186 м. Києва, місця навчання дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ; - наближатись до [PERSON] та [PERSON] у громадських місцях на відстань 300 м; - особисто та через інших осіб розшукувати та/або переслідувати [PERSON] та [PERSON] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому [PERSON] . 08.09.2023 судом постановлено ухвалу про залишення заяви про видачу обмежувального припису без руху та надано строк для усунення її недоліків. 20.09.2023 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд справи в порядку окремого провадження. Заявник [PERSON] та її представник адвокат Лозицька В.В. підтримали подану заяву, простили її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник заінтересованої особи адвокат Цуркан М.І. заперечував проти задоволення заяви, посилаючись на відсутність обставин, які могли бути підставою для видачі обмежувального припису. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. [PERSON] народилась [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.06.2023. [PERSON] та [PERSON] мають фактичне місце проживання (перебування) за адресою: [ADDRESS] . 01.09.2023 [PERSON] склала письмову заяву до Голосіївського УП ГУНП України в м. Києві про вчинення стосовно неї [PERSON] домашнього насильства. Відомості про те, що [PERSON] , [INFO] , навчається у середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №186 м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Сєченова, буд. 8, матеріали справи не містять. Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до п. 3, 6, 7, 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Пунктом 2 ч.1 ст. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства. Пунктами 2, 7 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» встановлено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). У частині 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 05.09.2019 в справі №756/3859/19 зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Заявниця, звертаючись до суду з даною заявою, посилалась на те, що [PERSON] застосовує до неї психічне насильство. Аналізуючи доводи заявниці та надані докази по справі, суд вважає, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували, що [PERSON] вчиняє відносно своєї доньки домашнє насильство у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Звернення заявниці до правоохоронних органів само по собі не свідчить про наявність конфлікту між сторонами і не підтверджують факт вчинення домашнього насильства [PERSON] , що є необхідною умовою для застосування судом до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені спеціальним законом. Крім того, результатів розгляду вказаних заяв правоохоронними органами матеріали справи не містять. Заявниця на підтвердження своїх доводів, викладених в заяві, посилалась на наявність погроз, які [PERSON] надсилав їй через додатки на мобільний телефон. Представник заінтересованої особи заперечував, що ці повідомлення були надіслані [PERSON] з його номеру телефону, проте заявниця мобільний телефон для огляду не надала, посилаючись на відсутність цих повідомлень в її телефоні, які відправник одразу видаляє. Також суд враховує, що в березні 2023 року заявниця разом з дитиною спільно проводили час з [PERSON] , що підтверджується фотографіями, наданими представником заінтересованої особи, що також визнала і підтвердила [PERSON] в суді. Зазначене суперечить доводам заявниці, що з вересня 2022 року [PERSON] по відношенню до неї не припиняє дій, які мають характер домашнього насильства. Оцінюючи ризики за фактором небезпеки щодо вчинення домашнього насильства у формі психологічного насильства, з`ясувавши обставини справи, суд прийшов до висновку про відсутність чинників і умов, які можуть створювати небезпеку для заявниці з боку [PERSON] . Аналізуючи обставини, встановлені у судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, суд вважає, що в суді не знайшло підтвердження вчинення [PERSON] дій, які у розумінні вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» є домашнім насильством. За таких обставин суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для видачі обмежувального припису. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). З огляду на викладене заява не підлягає задоволенню. Судові витрати по справі відсутні.

Outcome: dismissed