Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

16.05.2023 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернулися [PERSON] , [PERSON] із вказаним позовом, згідно прохальної частини якого просять: 1) визнати негативною та такою, що ганьбить їх честь та гідність, інформацію, викладену на сторінці [PERSON] у соціальній мережі «Facebook» відповідного змісту; 2) зобов`язати [PERSON] протягом 5-ти календарних днів, з моменту вступу у законну силу рішення суду, видалити запис зі своєї сторінки у соціальній мережі «Facebook» відповідного змісту, а також [PERSON] , яка діє під псевдонімом « [PERSON] » (профіль у соціальній мережі «Facebook») видалити відповідний запис у групі «[INFO]», та вчинити дії щодо публічного вибачення шляхом здійснення публікації на власній сторінці [PERSON] в соціальній мережі «Facebook»; 3) стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000грн.00коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1073грн.60коп. В обґрунтування цих вимог зазначили, що в лютому 2022 році між ними та [PERSON] був укладений усний попередній договір купівлі-продажу житлового будинку, на виконання якого останньою в якості завдатку було передано їм 2200 доларів США, про що було складено розписку, згідно якої вони після оформлення спадщини та отримання правовстановлюючих документів на успадкований житловий будинок, зобов`язалися його продати [PERSON] спочатку за 15000 доларів США, а пізніше в результаті зниження його вартості за 14500 доларів США. Однак вподальшому, [PERSON] висловила їм вимогу щодо зменшення вартості цього будинку, на що вони їй відмовили, після чого [PERSON] попросила повернути їй завдаток у розмірі 2200 доларів США, заявивши, що вона більше не має наміру купувати житло на території України. Оскільки вони, отримані від [PERSON] грошові кошти у розмірі 2200 доларів США передали на потреби Збройних Сил України, на купівлю автомобіля, для виконання бойових завдань, а тому у поверненні цих грошових коштів [PERSON] відмовили. Дана обставина, розлютила [PERSON] , яка 27.04.2023 року о 18год.48хв. на своїй власній сторінці в соціальній мережі «Facebook» опублікувала допис наступного змісту: « Шановні односельчани, та волонтери нашого села, хочу розповісти вам одну пригоду яка трапилась зі мною. На початку лютого 2022 року я була у відписці вдома в Корделівці. Випадково взнала що неподалік від хати моєї дочки продається врем`янка. Пішла до хазяїна будівлі, [PERSON] була вдома його дружина [PERSON] , не як завжди ідемо дивитися і питаюся ціну, відповідь 14000 і можливий торг. Беру гроші і несу завдаток у сумі 2200 доларів, [PERSON] мені пише розписку, але куплю продаж не робимо бо в них не були готові документи. Потім почалася проклята війна і все затихло. В серпні дзвоню до [PERSON] , відповідає що з дня на день документи будуть готові. Їду додому у вересні 2023, і знову іду до [PERSON] щоб і прошу ключі щоб подивитися ще раз на будівлю яку мала купити. За цей час що робилися документи, хатина дала тріщини, прошу щоб скидали ціну, у відповідь 14500 доларів і в добавку [PERSON] (ми ще не знаємо чи нам вигідно продати ще і за таку суму). Якщо вам не вигідно то віддавайте мені мої гроші 2200 Дол., Мені відповіли що завдаток не віддається. Багато разів я просила віддати мої гроші, просила моя дочка, не віддали. А останній раз коли моя дочка телефонувала то їй сказали що питання з грішми закрите, що вона віддала мої гроші на ЗСУ, і якщо ми будемо ще требувати наші гроші то напише на нас заяву в міліцію. Тож получається що за моє жито, мене щей побито. Шановні волонтери прошу вашої допомоги, якщо [PERSON] дала мої гроші в сумі 2200 дол. тож дуже вас прошу напишіть що було придбано на таку суму, мені ці гроші даром не дав ніхто, я заробила їх на чужині. Якщо це правда то хай так і буде, мені Бог дасть здоров`я гроші я ще зароблю, а їм я бажаю тільки здоров`я. Дякую за розуміння, всім мирного неба, швидкої перемоги, Слава Україні». Після цього допису, до нього почали надходити коментарі, які своїм змістом принижували їх честь, гідність та ділову репутацію, оскільки їх необґрунтовано звинувачували та образливо принижували сторонні особи, яким насправді нічого не було відомо про дійсні обставини домовленостей про купівлю-продаж будинку із [PERSON] . Дописи [PERSON] , яка діє під псевдонімом « [PERSON] », під цим дописом, ставлять під сумнів їх волонтерську діяльність, а інформація є негативною, викладена у формі фактичних тверджень і за умов її невідповідності дійсності є такою, що порочить їх честь, гідність та ділову репутацію. Враховуючи, що інформація є негативною, оскільки стверджується про порушення ними принципів моралі, неетичної поведінки в особистому та суспільному житті, а тому поширення такої інформації порушує їх право на повагу до їхньої гідності та честі. Оскільки оспорювана інформація була поширена шляхом розміщення статті на персональній сторінці відповідача та у групах «[INFO]» та «[INFO]» у соціальній мережі «Facebook», то на відповідача має бути покладено обов`язок по спростуванню цих відомостей у спосіб, найбільш наближений до поширення, тобто шляхом видалення допису у вказаній соціальній мережі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Калинівського районного суду Вінницької області від 16.05.2023 року, вказаний цивільний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 05.06.2023 року відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання у справі, надав можливість відповідачам подати відзив проти позову. 30.06.2023 року на адресу Калинівського районного суду Вінницької області надійшов відзив на вищевказану позовну заяву, в якому представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Грушко Ж.В. просить у задоволенні цього позову про захист честі, гідності та ділової репутації позивачам відмовити у повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з позовної заяви, позивачі стверджують, що [PERSON] розмістила публікацію на своїй особистій сторінці у соціальній мережі «Facebook», яка містить перекручену та недостовірну інформацію, а дописи [PERSON] є негативними, викладеними у формі фактичних тверджень про порушення позивачами принципів моралі, неетичної поведінки в особистому та суспільному житті. Натомість вказані обставини, не відповідають дійсності, оскільки публікація [PERSON] була розміщена не на особистій сторінці, а на сторінці групи «Майбутнє Корделівки», яку [PERSON] перепостила у групу «[INFO]», під якою зробила дописи, в яких висловила певні занепокоєння внаслідок прочитаної інформації. Що обставин, які виникли між сторонами, то на початку лютого 2022 року, під час перебування [PERSON] на території України, вона дізналася про продаж земельної ділянки та літньої кухні, неподалік від місця проживання її дочки. Тому, [PERSON] одразу пішла до господарів цього майна, та 16.02.2022 року передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 2200 доларів США, як завдаток для купівлі земельної ділянки та літньої кухні, про що складено розписку. За попередньою домовленістю, їх продаж було обумовлено за 14000 доларів США, з можливим торгом. Вподальшому, у вересні 2023 року, [PERSON] оглядаючи літню кухню, помітила на ній тріщини, та попросила позивачів зменшити ціну цього майна. Натомість, останні зазначили, що вартість цього майна буде становити 14500 доларів США, і ще не факт, що за цю суму їм вигідно його продавати. Дана відповідь стала шоком для [PERSON] , яка попросила позивачів повернути їй завдаток у розмірі 2200 доларів США, на що отримала відмову із поясненням, що завдаток не повертається. Неодноразові усні звернення щодо повернення цих грошових коштів до позивачів, не давали бажаних результатів, та при черговій телефонній розмові, останні повідомили, що спірні грошові кошти передані на потреби ЗСУ та пригрозили, що у разі подальшого надокучання, вони звернуться до поліції. Це змусило [PERSON] на сторінці групи «Майбутнє Корделівки» розмістити публікацію, зміст якої є правдивим та відповідає реальним обставинам справи. Таким чином, твердження позивачів, що розміщена [PERSON] інформація є перекрученою та недостовірною не відповідає дійсності, а лише ґрунтується на припущеннях. Щодо дописів (коментарів) [PERSON] під вказаною публікацією, то частину їх, яку наводять позивачі у поданому позові, зробила інша особа, а саме [PERSON] . Самі дописи (коментарі) містять в собі критику та власну оцінку факту, який мав місце, і категоричність цих висловлювань зумовлена обставинами, а тому твердження позивачів, що дана інформація є негативною, викладеною у формі фактичних тверджень та ствердженням про порушення позивачами принципів моралі, неетичної поведінки в особистому та суспільному житті, є необґрунтованою та безпідставною. Матеріалами справи не підтверджено, що поширена інформація завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає позивачам повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За вищенаведених у сукупності обставин, позивачами не доведено наявності юридичного складу правопорушення, а тому вимоги позивачів є необґрунтованими. Обраний позивачами спосіб захисту є неправильним, оскільки діючим законодавством не передбачено можливості визнання судом інформації негативною, в вимога про зобов`язання вибачитися у тій чи іншій формі, а також видалити публікації із соціальної мережі, як спосіб судового захисту гідності, честі та ділової репутації не передбачений статтями 16, 277 ЦК України, що відповідає роз`ясненням, викладеним у пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 03.08.2023 року, закрито підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Предмет та підстави позову не змінювались, позовні вимоги не збільшувались. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , їх представник - адвокат ОГОРОДНИК О.М. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у поданому позові. Відповідач [PERSON] , її представник - адвокат ГРУШКО Ж.В., яка також є представником іншого відповідача [PERSON] , в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, просили в їх задоволенні позивачам відмовити у повному обсязі з підстав, зазначених у поданому відзиві на позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчать відповідні докази, що наявні в матеріалах цивільної справи, із заявою та клопотанням щодо відкладення розгляду справи до суду не зверталася, а тому її неявка не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 16 лютого 2022 року [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 2200 доларів США, як завдаток, сплачений за придбання земельної ділянки та літньої кухні, про що було складено письмову розписку. [INFO] [PERSON] в групі «[INFO]», створеній в соціальній мережі «Facebook», опублікувала публікацію наступного змісту: ««Шановні односельчани, та волонтери нашого села, хочу розповісти вам одну пригоду яка трапилась зі мною. На початку лютого 2022 року я була у відписці вдома в Корделівці. Випадково взнала що неподалік від хати моєї дочки продається врем`янка. Пішла до хазяїна будівлі, [PERSON] була вдома його дружина [PERSON] , не як завжди ідемо дивитися і питаюся ціну, відповідь 14000 і можливий торг. Беру гроші і несу завдаток у сумі 2200 доларів, [PERSON] мені пише розписку, але куплю продаж не робимо бо в них не були готові документи. Потім почалася проклята війна і все затихло. В серпні дзвоню до [PERSON] , відповідає що з дня на день документи будуть готові. Їду додому у вересні 2023, і знову іду до [PERSON] щоб і прошу ключі щоб подивитися ще раз на будівлю яку мала купити. За цей час що робилися документи, хатина дала тріщини, прошу щоб скидали ціну, у відповідь 14500 доларів і в добавку [PERSON] (ми ще не знаємо чи нам вигідно продати ще і за таку суму). Якщо вам не вигідно то віддавайте мені мої гроші 2200 Дол., Мені відповіли що завдаток не віддається. Багато разів я просила віддати мої гроші, просила моя дочка, не віддали. А останній раз коли моя дочка телефонувала то їй сказали що питання з грішми закрите, що вона віддала мої гроші на ЗСУ, і якщо ми будемо ще требувати наші гроші то напише на нас заяву в міліцію. Тож получається що за моє жито, мене щей побито. Шановні волонтери прошу вашої допомоги, якщо [PERSON] дала мої гроші в сумі 2200 дол. тож дуже вас прошу напишіть що було придбано на таку суму, мені ці гроші даром не дав ніхто, я заробила їх на чужині. Якщо це правда то хай так і буде, мені Бог дасть здоров`я гроші я ще зароблю, а їм я бажаю тільки здоров`я. Дякую за розуміння, всім мирного неба, швидкої перемоги, Слава Україні». Копію даної публікації (репост) було розміщено в групі «[INFO]», створеній в соціальній мережі «Facebook», користувачем цієї мережі під псевдонімом « [PERSON] », яка під публікацією опублікувала ряд дописів, зокрема: « Давайте , пане [PERSON] , бикуйте тут!!! а не в маленькій сільській групці! Захищайте честь свого зашмарканого мундира»; «хАзяїн жИЗНІ !!! Бикота вирішує чи половину суми віддати чи взагалі - НІЧОГО !!! Як вам ????»; « [PERSON] ваш папаша, як останнє сЦ @ кло повидаляв всі фотки Оце так [PERSON]»; « А МАТЬ цього сімейства - [PERSON] - дуже тяжко віруюча «людина» Підспівує батюшці в церкві !!! Ось, вам і ВІРА святої жЕнщІни». 04 травня 2023 року до чергової частини відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області надійшла заява від [PERSON] про те, що невідома особа в соціальній мережі «Facebook», підписана як « [INFO] », безпідставно поширює неправдиву інформацію про нього та погрожує, яку було зареєстровано в ІТС ІПНП за № 1890. Як вбачається з довідки старшого о/у СКП відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції Семчика В. від 18 травня 2023 року «Про результати розгляду звернення громадянина [PERSON] », ідентифіковано особу, яка під псевдонімом « [PERSON] » була зареєстрована в соціальній мережі « Facebook », якою є [PERSON] , яка повідомила, що [PERSON] є її знайомою, від якої їй стало відомо про ситуацію щодо неповернення [PERSON] сплаченого завдатку, а тому з метою допомогти їй у поверненні грошових коштів, вона вирішила дану інформацію розповсюдити в соціальній мережі «Facebook», при цьому, жодних погроз на сім`ю [PERSON] не поширювала та не писала. 14 червня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42023020000000216 за заявою [PERSON] внесені відомості за фактом вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.355 КК України, яка висловлюючи погрози, примушує його до виконання цивільно-правових зобов`язань. Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28 Конституції України). Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно зі статтею 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Водночас, стаття 68 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань підлягає реалізації із урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну та таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію. Відповідно до статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. За змістом статей 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, їх недоторканність, а також на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності, честі та ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (стаття 277 ЦК України). При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації і з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з частинами першою, другою статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Судження вважається таким, що має оціночний характер, якщо воно виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. У своїй практиці Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії» від 24 лютого 1997 року, пункт 47). В постанові Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі № 910/12415/21 зазначено, що, розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. З поданої позовної заяви вбачається, що позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до Калинівського районного суду Вінницької області із вказаним позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просять: 1) визнати негативною та такою, що ганьбить їх честь та гідність, інформацію, викладену на сторінці [PERSON] у соціальній мережі «Facebook» відповідного змісту; 2) зобов`язати [PERSON] протягом 5-ти календарних днів, з моменту вступу у законну силу рішення суду, видалити запис зі своєї сторінки у соціальній мережі «Facebook» відповідного змісту, а також [PERSON] , яка діє під псевдонімом « [PERSON] » (профіль у соціальній мережі «Facebook») видалити відповідний запис у групі «[INFO]», та вчинити дії щодо публічного вибачення шляхом здійснення публікації на власній сторінці [PERSON] в соціальній мережі «Facebook». Позивачі, розпорядившись своїми правами на власний розсуд визначили предмет, підстави позову, його обґрунтування. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2023 року у справі № 761/14615/21 (провадження № 61-4435св23) зазначено, що тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Частинами 1 та 5 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Виходячи з вимог процесуального закону, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, задоволення позовних вимог, у зв`язку із недоведеністю заперечень проти позову. Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і норм ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Разом з цим, позивач повинен довести факт поширення відповідачем недостовірної інформації, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. В порушення зазначених вище норм матеріального та процесуального закону, позивачами [PERSON] , [PERSON] на підтвердження своїх позовних вимог не надано суду жодних належних та допустимих доказів, зокрема які б містили усі обов`язкові елементи складу юридичного правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації. Позивачами не доведено належними доказами, що поширена відповідачем [PERSON] інформація є недостовірною. Натомість на переконання суду, вжиті в оскаржуваній публікації відповідачем [PERSON] висловлювання щодо позивачів відображають лише її власну оцінку реальних подій, висловлену у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень, а тому не є недостовірною інформацією, що відповідно до статті 277 ЦК України підлягає спростуванню. Окрім цього, позивачі згідно поданого позову, просять суд визнати поширену [PERSON] інформацію негативною, що є неналежним способом захисту, оскільки згідно положень статті 277 ЦК України, належним способом захисту фізичної особи, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, є вимога про спростування недостовірної інформації. Опубліковані відповідачем [PERSON] дописи до поширеної [PERSON] інформації, є різкими й містять елементи провокативного характеру, однак їх не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони є оцінкою дій позивачів, яка відображає лише її негативне ставлення до останніх, як до осіб, які невиконують своїх цивільно-правових зобов`язань, і не містять ствердження про порушення позивачами законодавства чи моральних принципів. За таких обставин, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову. Оскільки позов залишається без задоволення, то суд не вирішує питання про перерозподіл судових витрат відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed