Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

01.06.2021 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] ,в якому просила суд визнати [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є наймачем квартири [ADDRESS] на підставі ордеру на житлове приміщення №133178, виданого виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів м.Харкова від 27.03.1989 року, виданого на [PERSON] та [PERSON] , її сина. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 30.03.2021 у вказаній квартирі, окрім неї зареєстровані два її сини - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказала, що її син [PERSON] у спільному житловому приміщенні не мешкає. З часу укладення шлюбу в 2013 році, він покинув місце реєстрації та переїхав проживати до своєї дружини. Точна адреса його проживання їй не відома, оскільки з часу полишення адреси свого місця реєстрації, відповідач не спілкується з рідними, не підтримує жодних стосунків. Намірів до повернення проживати з нею та братом в квартирі [ADDRESS] , відповідач жодного разу не висловлював, власних речей у квартирі не має, комунальні послуги у квартирі не сплачує, спірним майном не користується. Вказала, що йому ніхто не чинить перешкоди у користуванні приміщенням, однак він квартирою не цікавиться, проте комунальні послуги нараховуються на кількість зареєстрованих осіб, що змушує її нести додаткові витрати на покриття цих послуг та унеможливлює отримання субсидії. Вказала, що реєстрація відповідача у квартирі порушує її законні права, перешкоджає в повному обсязі використовувати належне їй житлове приміщення, вона не в змозі розпорядитись своєю власністю у відповідності до своїх інтересів. Ухвалою судді Божко В.В. від 12.07.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі. 20.09.2021 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, з підстав звільнення судді [PERSON] у відставку, цивільна справа розподілена в провадження судді Губської Я.В. Ухвалою суду від 20.01.2023 задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків, закрито підготовче засідання у справі, задоволено клопотання сторони позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 13.06.2023 залучено до участі у справі третю особу [PERSON] 25.07.2023 до суду надійшли письмові пояснення [PERSON] , в яких він зазначив, що у спірній квартирі [ADDRESS] він фактично проживає зі своєю матір`ю [PERSON] , його брат- [PERSON] лише зареєстрований за вказаною адресою, але з 2013 року взагалі за вказаною адресою не проживає, бо переїхав мешкати до дружини. За весь час з 2013 року по сьогоднішній день він не виходив на зв`язок. Йому невідома ані його адреса, ані номер телефону. Весь час впродовж 10 років відповідач, будучи зареєстрованим у спірній квартирі, комунальні послуги не сплачує, ні мати, ні він не чинили брату перешкод у користуванні квартирою. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, представник позивача надала заяву про слухання справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином, відзиву, заперечень на позов, суду надано не було. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги позивача, а справу розглянути за його відсутності. За таких обставин,відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності відповідача та ухвалив провести заочний розгляд справи та постановити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи, відносно чого позивач не заперечувала. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] на підставі ордеру на житлове приміщення №133178, виданого виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів м.Харкова від 27.03.1989 року, виданого на [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 29.01.1993 року уклали шлюб, та позивач змінила прізвище на [PERSON] . [PERSON] є сином позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.05.2021, видане повторно. [PERSON] є також сином позивача [PERSON] . Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 25.06.2021 вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до відповіді КП «Жилкомсервіс» від 05.07.2023 зазначено, що за період з 01.01.2013 по 01.06.2021 звернення від [PERSON] про порушення його житлових прав та перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] до КП «Жилкомсервіс» не надходили. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, від 03.10.2023 вбачається, що відомості щодо власника квартири [ADDRESS] в Реєстрі відсутні. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК України вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою». Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Аналізуючи норми закону, позицію позивача та враховуючи, що відповідач з моменту реєстрації по теперішній час за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, та приймаючи до уваги, що перешкод в користуванні житлом відповідачу не чинилося, останній дійсно добровільно залишив спірне житло, комунальні платежі не сплачував, майно та речі відповідача у квартирі відсутні, поважних причин для його відсутності у спірному житловому приміщенні не існувало, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені ним витрати зі сплати судового збору.

Outcome: approved