Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

В серпні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовною заявою про визнання права особистої власності та виключення майна із спільного майна подружжя та просить визнати за нею право особистої приватної власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , виключивши його зі складу спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було зареєстровано 07.07.2022 року. За час шлюбу з відповідачем було зареєстроване право власності на квартиру за вищевказаною адресою на ім`я позивача. Зазначена квартира є особистою приватною власністю позивача, оскільки майнові права були придбані за особисті кошти позивачки до реєстрації шлюбу. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, подав до суду письмову заяву у який просив суд розглянути дану справу за його відсутністю, вказав, що наполягає на задоволенні позову. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, подав до суду письмову заяву у якій вказав, що повністю визнає позов до нього, просив суд розглянути дану справу за його відсутністю. За даних обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 1, 4ст. 206 ЦПК Українипозивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснено у п. 24Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку. Правовідносини, які виникли між сторонами по справі в частині виникнення права спільної сумісної власності подружжя, регулюються Сімейним кодексом України, зокрема, ст. 60, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування,є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 та 2статті 61\~СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1ст.\~70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналіз зазначених норм, які регулювали правовідносини на час придбання спірного майна, вказує на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку (ч.1ст. 57 СК України). Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі який було зареєстровано 07 липня 2022 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) актовий запис 1141, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . За час шлюбу сторони набули наступне майно: квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.11.2022 року за №314412777, квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] на підставі акту прийому передачі, виданого 20.05.2021 року ТОВ «БУДСМАРТ», Договору про відступлення права вимоги пайщика, серія та номер №352/7 виданого 31.03.2021 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , угода про зміну сторони за Договором пайової участі у будівництві об`єкту нерухомого майна №352/7 виданого 31.03.2021 року ТОВ «БУДСМАРТ», Договору пайової участі у будівництві об`єкту нерухомого майна №352/7 від 12.02.2019 року. Також суду надано довідку ТОВ «БУДСМАРТ» про сплату паю №116 від 20.05.2021 року за квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , , що підтверджують ту обставину, що розрахунок за спірну квартиру здійснено позивачем ще до реєстрації шлюбу. Відповідно до п.п.1-3 ч. 1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об`єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об`єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Наведені норми сімейного права і дата повного розрахунку за квартиру що розташована за адресою: [ADDRESS] , , вказують на те, що спірна квартира придбана до шлюбу, а саме до 07.07.2022 року і не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя . Згідно частини 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення пред`явлених позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved