Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] ,\~треті особи:\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~Ірпінська міська\~рада Київської\~області, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та визнання договору недійсним. Позов обґрунтовує наступним. [PERSON] , а також [PERSON] та [PERSON] є співвласниками будинку [ADDRESS] в наступних частках: [PERSON] 22/100 частини житлового будинку (на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області по справі №367/7517/15-ц від 19 січня\~2016\~року); [PERSON] 18/100 частин житлового будинку (13/100 на підставі Договору купівлі-продажу від 30 листопада\~1995\~року та 5/100 на підставі Договору дарування від 13 серпня\~2010\~року); [PERSON] 35/100 частин житлового будинку (на підставі Договору купівлі-продажу від 24 квітня\~2013\~року). Власником іншої частини житлового будинку, яка складає 25/100, була [PERSON] . Вказане підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №186768001 від 30 жовтня\~2019\~року. Порядок користування частками у праві власності був встановлений Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 червня\~1995\~року по справі №2-179. Земельна ділянка під будинком [ADDRESS] була не приватизована, проте Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 червня\~1995\~року по справі №2-179 було визначено порядок користування нею між всіма співвласниками. Навесні\~2018\~року на частині земельної ділянки, якою користувалася [PERSON] почали здійснюватися будівельні роботи невідомими людьми, після спілкування з якими виявилося, що [PERSON] ніби то продала належну їй частину будинку, про що інші співвласники будинку не знали, хоча в силу положень ст. 362 ЦК України, співвласники мають переважне право на придбання частки співвласника. Крім того, зі слів осіб, які здійснювали будівельні роботи, вияснилось, що земельна ділянка під частиною будинку [PERSON] вже приватизована, що неможливо було здійснити без згоди всіх співвласників. З метою встановлення дійсних обставин, [PERSON] звернувся до реєстраторів, де отримав Інформаційну довідку з реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до вказаної довідки зазначається, що [PERSON] дійсно відчужила своє право власності за договором міни від 11 вересня\~2017\~року. При чому, у вказаній довідці зазначається, що вона відчужувала не належні їй 25/100 частини житлового будинку, а будинок [ADDRESS] загальною площею 69,3 м.кв. разом з приватизованою ділянкою під будинком площею 0,0463\~га. При з?ясуванні обставин, яким же чином відбулось виділення будинку в натурі з присвоєнням окремої адреси та приватизація земельної ділянки, Позивачу було надано копію судового рішення, яке міститься в Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до вказаного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня\~2006\~року по справі №2-567/06 за позовом [PERSON] до [PERSON] (правонаступником частки якого став [PERSON] ), [PERSON] , [PERSON] (спадкоємцем частки якого є [PERSON] ), про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, вирішено виділити [PERSON] її частину будинку в натурі. При чому, відповідно до тексту судового рішення зазначається що: «Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] позовну заяву визнають і проти такого поділу будинку не заперечують». Зазначає про те, що [PERSON] , як особа, яка досі є власником своєї частини, вперше почула та побачила вказане рішення суду в червні\~2018\~року, повідомляла, що вона не приймала участі у вказаному судовому засіданні та не визнавала позов про поділ. [PERSON] також ніколи не чув від батька про такий поділ будинку за судовим рішенням та не бачив в його документах подібного рішення. З метою з`ясування обставин судової справи №2-567/06, за результатами якої було винесено рішення від 26 січня\~2006\~року про виділ в натурі, [PERSON] звернувся із заявою до архіву Ірпінського міського суду Київської області для ознайомлення з матеріалами справи. Так, справа №2-567/06 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності, в архіві суду відсутня і на розгляді не перебувала. За цим же номером існує інша справа, проте з абсолютно іншими учасниками. Вказане підтверджується Довідкою Ірпінського міського суду Київської області від 04.07.2018р № 01-17/150. Крім того, у Витязі з державного реєстру про реєстрацію права власності [PERSON] на будинок [ADDRESS] , який позивачу також було надано реєстраторами, в графі «Підстава виникнення права власності» зазначається і рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради №22/1 від 26 січня\~2017\~року, про присвоєння поштової адреси «Українська, 114/1». З метою перевірки факту присвоєння поштової адреси, Позивач звертався до Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області. Листом № С-9743.2 від 27 вересня\~2018\~року Виконком Ірпінської міської ради повідомив Позивача про те, що Ірпінською міською радою Київської області не приймалося рішення щодо передачі земельних ділянок у власність громадянам [PERSON] та [PERSON] , в тому числі, за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Будівельні паспорти на забудову земельної ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS] не видавались та не реєструвались. Рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області про присвоєння поштових адрес земельним ділянкам за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] не приймались. З приводу приватизації земельної ділянки по [ADDRESS] з кадастровим номером 3210900000:01:031:0213\~зазначає про те, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав №187596917 від 05 листопада\~2019\~року зазначається, що підстава виникнення права власності у [PERSON] на зазначену земельну ділянку є Рішення Ірпінської міської ради Київської області №87-32-VII від 27 квітня\~2017\~року, яким затверджувалась технічна документація із землеустрою та передавалась у власність [PERSON] .. Так, відповідно до того ж листа №С-9743.2 від 27 вересня\~2018\~року Виконком Ірпінської міської ради повідомляв, що Ірпінською міською радою Київської області не приймалося рішення щодо передачі земельних ділянок у власність громадянам [PERSON] та [PERSON] , в тому числі, за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Крім того, відповідно до даних сайту Ірпінської міської ради, 27 квітня\~2017\~року дійсно відбулася тридцять друга сесія сьомого скликання, проте рішення, які на ній приймалися, мали номера від 2115-32-VII до 2234-32-VII. Рішення за №87 не приймалося. Жодного рішення стосовно [PERSON] на сайті немає. Дане рішення Ірпінської міської ради Київської області №87-32-VII від 27 квітня 2017\~року відскановане реєстратором при реєстрації права власності та надано Позивачу. З вказаного рішення вбачається, що розглядалася технічна документація гр. [PERSON] , а затверджувалась вже [PERSON] . Позивач зазначає про те, що рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня\~2006\~року по справі №2-567/06 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради №22/1 від 26 січня\~2017\~року про присвоєння поштової адреси «Українська 114/1», Рішення Ірпінської міської ради Київської області №87-32-VII від 27 квітня 2017\~року, яким затверджувалась технічна документація із землеустрою та передавалась у власність [PERSON] земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , є підробленими документами. При чому, [PERSON] свідомо (умисно) подавала підроблені документи для проведення державної реєстрації речового права на нерухоме майно, адже вона не могла не знати, що такий позов вона не подавала, а судове провадження не відбувалося. Позивач вказує про те, що ще одним доказом підроблення судового рішення є Архівна довідка КП КОР «Північне бюро технічної інвентаризації» від 29.09.2015\~року №855, яку [PERSON] замовляв при процедурі спадкування після смерті свого батька [PERSON] , відповідно до якої вказано: « [PERSON] - 25/100 частин на підставі рішення Ірпінського міського суду від 15 червня\~1995\~року (дата реєстрації 29.10.2010\~року)». Тобто, станом на 29 жовтня\~2010\~року [PERSON] реєструвала право власності саме на 25/100 частин будинку. Таким чином, станом на 29 жовтня\~2010\~року підробленого рішення суду не існувало, адже в іншому випадку, право власності [PERSON] в 2010 році реєструвалось би вже на підставі наявного рішення від 26 січня\~2006\~року по справі №2-567/06, а не на підставі Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 червня\~1995\~року по справі №2-179. Зазначає про те, що 14 липня\~2018\~року відомості про підробку судового рішення було внесено до ЄРДР та розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні №12018110040001382 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Факт підробки інших рішень вже виявився під час досудового слідства. В рамках вказаного кримінального провадження 19 грудня\~2018\~року [PERSON] дала покази в якості свідка, в яких повідомила слідству про те, що вона не зверталась з позовом про виділення будинку в натурі, що додатково підтверджує підроблення судового рішення. Позивач вважає, що рішення про державну реєстрацію права власності на будинок та на земельну ділянку є незаконним, оскільки реєстрація на підставі підробленого рішення суду здійснювалась в лютому\~2017\~року, а на той момент вже діяв ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності» від 06 жовтня\~2016\~року. Відповідно до підпункту 1 пункту 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень вказаного закону реєстратор був зобов`язаний перевірити наявність такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (підробленого рішення немає в реєстрі до сих пір, та і не може бути, оскільки справа не розглядалась судом), а в разі відсутності судового рішення в реєстрі, реєстратор мав запитати належно засвідчену копію рішення суду (котру [PERSON] ніяк не могла отримати в суді у зв?язку з відсутністю справи). Відтак, з урахуванням того, що державна реєстрація права власності на будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , була здійснена на підставі підробленого судового рішення та підробленого рішення органу місцевого самоврядування про присвоєння поштової адреси, без належної перевірки вказаних фактів державним реєстратором, рішення про реєстрацію права власності індексний номер\~33730203\~від 06 лютого\~2017\~року, яким зареєстровано право власності [PERSON] на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 69,3 кв.м, підлягає скасуванню. З урахуванням того, що право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0463\~га, кадастровий номер 3210900000:01:031:0213,\~було зареєстровано на підставі підробленого рішення органу місцевого самоврядування, - рішення про реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку індексний номер\~35173768\~від 15 травня\~2017\~року - підлягає скасуванню. Крім того, вказує про те, що у разі скасування рішень про державну реєстрацію права власності [PERSON] , Договір міни від 11 вересня\~2017\~року реєстровий номер 813, укладений між [PERSON] та [PERSON] - має бути визнано недійсним, оскільки [PERSON] не мала права відчужувати майно, рішення про право власності на яке скасовується. Одночасно, рішення про державну реєстрацію права власності індексний номер\~37006384\~від 11 вересня\~2017, яким реєструвалося право власності [PERSON] на підставі оспорюваного договору міни - також підлягає скасуванню. Враховуючи викладене, позивач просить скасувати рішення про реєстрацію права власності індексний номер\~35173768 від 15 травня\~2017\~року, яким зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0463\~га, кадастровий номер 3210900000:01:031:0213. Визнати недійсним Договір міни від 11 вересня\~2017\~року реєстровий номер 813, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності індексний номер 37006384\~від 11 вересня\~2017, яким реєструвалося право власності [PERSON] від 11 вересня\~2017\~року реєстровий номер 813. Стягнути з відповідача на користь позивача вартість судових витрат. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Ухвалою суду від 15.03.2021 справу прийнято до провадження та призначено справу до підготовчого судового розгляду. Ухвалою суду від 25.10.2021 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягав. В судовому засіданні представник відповідача просила в задоволенні позову відмовити. У разі відмови в позові просила стягнути з позивача на користь відповідачки судові витрати в розмірі 30\~000 гривень на правничу допомогу адвоката. В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] просила в задоволенні позову відмовити. Інші сторони в судове засідання не прибули. Про час, місце та дату розгляду справи повідомлені належним чином. До суду від відповідача надходив відзив на позовну заяву, згідно якого зазначено про те, що за Позивачем не може бути визнане право власності на майно, рішення реєстратора щодо реєстрації якого скасовується, так як позивач ніколи не був власником цього майна та/або останньому не належали права користування цим майном. Вказує також про те, що Рішення про припинення права власності відповідача [PERSON] не може бути припиненим рішенням суду у даній справі, оскільки право власності вже їй не належить ні фактично, ні формально, оскільки в інформаційних довідках, доданих позивачем до позову, стосовно записів про право власності у реєстрі в розділі Додаткові відомості зроблено запис «Право власності погашено». Звертає увагу суду на той факт, що позивачем мають бути зазначені конкретні дії відповідача та має бути встановлено, чи порушують такі конкретні дії права позивача. Разом з тим, відповідач зазначає про те, що Позивач не довів, в чому саме полягає порушення його права та в чому суть його інтересу на підтвердження підставності висування вимог про визнання недійсним договору міни та про скасування рішень про реєстрацію права власності. Крім того, позивач зазначає, що приватизувати земельну ділянку під частиною будинку відповідачки неможливо без згоди всіх співвласників, проте, такі твердження не відповідають дійсності. Вказує також про те, що стаття 362 ЦК України, на яку посилається Позивач, встановлює переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. Норма стосується виключно відчуження частки на оплатній основі за договором купівлі-продажу. Позивач висунув вимоги про визнання недійсним договору міни, що є відмінний від договору купівлі-продажу та на який не розповсюджуються положення цієї норми. Не має ніякого відношення Позивач також і до частини будинку, що належала Позивачці і була відчужена за оспорюваним договором міни. Вказує про те, що сторона позивача в аспекті обґрунтування висунутих вимог щодо земельної ділянки наводить повноваження органу місцевого самоврядування. Однак підставою для звернення до суду за захистом є порушені права саме позивача, а не третіх осіб, а тому така аргументація сторони позивача не узгоджується з нормами ЦПК. Щодо твердження сторони позивача про факти підробки тих документів, які слугували підставою реєстрації прав за відповідачкою, відповідач звертає увагу на те, що факт підробки не доведено належними та допустимими доказами. Довідка (том 1, а.с. 30), лист Виконкому Ірпінської міськради, Пояснення Ірпінської міськради не містять фактичних даних і доказів на підтвердження підробки документів, на підставі яких свого часу проводились реєстраційні дії: не виключена технічна помилка в реквізитах документів, у зв`язку із чим вони не були своєчасно виявлені при наданні відповіді на запити представника позивача. Стороною позивача не було доведено факту підробки документів належними доказами, а відтак це твердження позивача є припущенням, а не встановленим фактом. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях: зазначені документи в їх сукупності не дають змоги встановити факт підробки та/або інших протиправних дій [PERSON] , які би слугували підставою для визнання Договору міни недійсним та скасування рішень про державну реєстрацію майна. Враховуючи викладене, в задоволені позову просить відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вислухавши думку сторін по справі, суд приходить до наступних висновків. Частина друга\~статті 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. ст.\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст.\~ст. 76-79 ЦПК України\~доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи\~на захист\~свого цивільного права\~в разі його порушення, невизнання або оспорювання,\~а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, право на позов в особи виникає лише тоді, коли її наявне право, свобода чи інтерес не визнані, оспорені або порушені. У випадку обгрунтованого і підставного позову, але при фактичних обставинах, коли жодне право особи, яка звернулася із позовом не порушене і не оспорюється, то правових підстав для задоволення такого позову немає. При цьому, особою, яка порушила права позивача, має бути відповідач. В Постанові від 22 вересня 2022 року \~в\~справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду зробила наступні правові висновки щодо застосування норм права. Відповідно до\~статті 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.\~\~Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої\~статті 626 ЦК України. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. Зміст договору як угоди домовленості (правочину) двох або більше сторін складає сукупність визначених на їхній розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 626, частина перша\~статті 628 ЦК України) Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя\~статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України). \~Частиною першою\~статті 627 ЦК України\~установлено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтями\~203,\~215 ЦК України\~передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями\~4,\~10\~та\~203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до\~Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених\~Конституцією України\~та законом, а також моральним засадам суспільства. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Відповідно до статей\~16,\~203,\~215 ЦК України\~для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено. \~Статтею 216 ЦК України\~передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої\~статті 216 ЦК України. \~Відповідно до статей\~215\~та\~216 ЦК України\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. \~Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя\~статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог. Вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним у загальному розумінні, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину), та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав. З огляду на зазначене, якщо під час розгляду позовних вимог про визнання правочину недійним суд встановить, що позов пред`явлено не до всіх учасників цього правочину, тобто встановить неналежний суб`єктний склад учасників справи, суд відмовляє в задоволенні позову із зазначеної підстави\~або за клопотанням сторони спору здійснює заміну відповідача на належного або залучає співвідповідача. \~Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)). Тобто, з позову має вбачатись мета його подання в аспекті раельного відновлення права позивача шляхом повернення у його володіння та/або у його користування відповідного майна) Проаналізувавши аргументи щодо відступу від висновку, Великої Палати Верховного Суду, вивчивши зміст та мотиви її постанови від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Велика Палата констатує, що позов, який пред`являється особою, яка не була учасником правочину про визнання правочину недійсним, повинен бути пред`явлений до всіх учасників такого правочину. Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову саме через неналежність відповідача, зокрема через те, що не всі сторони правочину є сторонами справи. Так само суд діє у випадку, якщо предметом правочину є майно, яке належить кільком особам на праві спільної власності, залучаючи відповідно до вимог\~ЦПК України\~до участі у справі співвідповідачами (належними відповідачами) усіх співвласників». Разом з тим, має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Так, судом встановлені наступні обставини. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 червня 1995 року у справі № 2-179 (том 1, а.с. 17 -20; том 3 а.с. 23-31) будинок за адресою: [ADDRESS] фактично був поділений в натурі між співвласниками із залишенням будинку юридично в спільній частковій власності відповідно до порядку користування, що фактично склався між співвласниками: з цього приводу частка [PERSON] в будинку зменшена судом з 27/100 до 25/100 відповідно до площі приміщень, що закріплені за нею цим рішенням. Цим рішенням [PERSON] було виділено в користування певні приміщення, що відокремлені від приміщень співвласників окремим входом: приміщення 1-1 площею 4.8 кв. метрів; приміщення 1-2 площею 0,9 кв. метрів, приміщення 1-3 площею 9, 1 кв. метрів, приміщення 1-4 площею 8,8 кв. метрів; приміщення 1-5 площею 9,9 кв. метрів; приміщення 1-6 площею 14, 1 кв. метрів; І площею 9,9 кв. метрів; ІІ площею 3,6 кв. метрів; ІІІ площею 8, 2 кв. метрів; а також в складі домоволодіння - сарай під літерою Г, вбиральня під літерою Н, колодязь № 1; частина огорожі. Як видно з Витягу про державну реєстрацію прав від 15.11.2010р. № 27994597, вказане рішення Ірпінського міського суду від 15.06.1995 року стало підставою для реєстрації за останньою права власності на 25/100 будинку, що вказує на те, що для сторін спору це рішення мало значення в аспекті встановлених ним правовідношень як кінцеве вирішення спору в сфері здійснення спільної часткової власності. Також цим рішенням [PERSON] залишено в особистому користуванні 370 кв. метрів земельної ділянки із самостійним виходом на вулицю. В мотивувальній частині рішення суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення порядку користування земельною ділянкою, суд виходить із того, що між сторонами склався порядок користування земельною ділянкою. Як видно із мотивувальної частини, суд взяв до уваги пояснення експерта Іванової щодо доцільності поділу домоволодіння за ІІ варіантом експертизи: доля [PERSON] зменшується за рахунок того, що у неї вилучається частина подвір`я, де знаходиться яма. (Порядок користування земельною ділянкою визначено згідно ІІ варіанту судово-технічної експертизи від 14.11.1994 року). Суд також в рішенні визначив, що варіант поділу ділянки відповідає часткам в будинку. Крім того, під час розгляду справи сторона позивача визнала, що встановлений судом в 1995 році порядок користування спільним майном не змінився в аспекті користування цим майном сім`єю позивача. Так, [PERSON] прийняв спадщину після свого батька [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні підтвердив, що позивач користується майном у відповідності до рішення Ірпінського міського суду від 1995 року, яким його батьку було виділено в користування частину будинку відповідно його частці у власності і частину земельної ділянки. В судовому засіданні представник відповідача наголошувала на тому, що оскільки позивач приміщеннями [PERSON] та відведеною їй ділянкою не користувався, то його права і законні інтереси не є порушеними оспорюваним Договором міни, ані відповідними рішеннями реєстратора про реєстрацію прав на нерухоме майно, адже згода співвласників щодо користування спільним майном в даному випадку не була досягнута та замінена вищезазначеним рішенням суду. Позивач не претендує на користування іншими частинами будинку, ніж ті, що він успадкував від батька та які були виділені останньому судом. А відтак, представник відповідача звертала увагу суду на відсутність порушеного права щодо здійснення/реалізації позивачем спільної часткової власності, адже право за своєю суттю не є об`єктом матеріального світу, а є обумовленою законом або договором можливістю визначеної особи здійснити ту чи іншу юридично значиму дію. Відповідно до ст. 358 ЦК, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд. Так, згідно матеріалів справи, відбулися юридичні факти, які зумовили набуття у власність частини будинку, що був відчужений [PERSON] , добросовісним набувачам [PERSON] та [PERSON] . Відбувся поділ земельної ділянки, в результаті чого [PERSON] є добросовісним набувачем наведеного майна: том 1, а.с. 101-145, том 2, а.с. 143-150. Вимог про витребування цього майна у набувачів не заявлено і, оскільки набувачі є добросовісними, майно не може бути у них витребувано. В постанові від 15 травня 2019 року, справа № 462/5804/16-ц, Верховним Судом враховано, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, оскільки, за загальним правилом, наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором купівлі-продажу. За оспорюваним Договором міни відчужено земельну ділянку, на яку позивач не має права власності, та нерухоме майно, яке відокремлене рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 червня 1995 року у справі № 2-179 та було окремо зареєстроване за [PERSON] - том 3, а.с. 32. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21). Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 522/1853/17 (провадження № 61-16916св19) зроблено висновок, що «передбачений статтею 387 ЦК України віндикаційний позов - це вимога про витребування майна з чужого володіння, тобто позов неволодіючого власника до володіючого не власника про витребування і повернення майна, при якому позивач повинен доказати факт існування права власності. Незаконне володіння - це володіння без відповідної правової підстави; як незаконне розцінюється і таке володіння, коли особа, набуваючи річ, не знала і не могла знати, що набуває її не від власника (добросовісний набувач)». Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (частина перша статті 317, частина перша статті 319 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Схожий за змістом висновок зазначений у постановах\~Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-95цс13, від 16 серпня 2017 року в справі\~\~№ 6-54цс17, від 02 березня 2016 року в справі № 6-1356цс16, від 24 червня 2015 року в справі № 6-251цс15, від 21 листопада 2016 року в справі № 1522/25684/12, від 11 червня 2014 року в справі № 6-52цс14, від 24 червня 2015 року в справі № 6-535цс15, на які позивач посилається у касаційній скарзі. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 643/18202/18 (провадження № 61-617св21) зазначено, що «… Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) не знайшла підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, та відступила від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 4648589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), стосовно того, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідним застереженням в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, як і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право виникло на підставі договору (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем». Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18). У постанові від 02 серпня 2023 року в справі № 308/8629/19 (провадження\~№ 61-6019св22) Верховний Суд зазначив, що «при розгляді справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)). Отже, враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про те, що задоволення позовних вимог не відновить ніяких прав позивача: останній як не користувався, так і не зможе користуватись відчуженим за Договором міни майном, так як спір щодо здійснення права спільної часткової власності врегульовано судом, а також відбувся наступний послідовний і законний поділ нерухомого майна та набуття його у власність добросовісними набувачами, вимог щодо яких не висунуто. Рішення суду про задоволення позовних вимог про скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію права власності за відповідачкою не може ні припинити право власності відповідачки, ні відновити права позивача, оскільки право власності вже не належить відповідачці ні фактично, ні формально. Таким чином, суд вказує про те, позивачем не доведено, яке саме право позивача порушене і яким чином задоволення позовних вимог у даній справі зможе відновити це право; не доведено достатніми доказами обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог; має місце неналежний суб`єктний склад учасників справи. Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Відповідно до ч. 1, ч. 3\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;\~\~3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч.ч. 2, 3\~ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених відповідачем [PERSON] витрат на правову допомогу надано суду: Договір про надання правової допомоги від 10.07.2020, додаткову Угоду № 1 до Договору про надання правової допомоги від 10.07.2020, згідно якого вартість надання правової допомоги становить 30000,00 грн., виписку з карткового рахунку. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе за даних обставин стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на правову допомогу в розмірі 30\~000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved