Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із позовом до АТ «Українська Залізниця» про відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю. Позов мотивований тим, що 16.11.2019 року на 1703 кілометрі пікету № 6 потяг № 3001 сполученням «Кольчино-Мукачево» скоїв наїзд на громадянина [PERSON] , який від отриманих травм помер. По даному факту було порушено кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12019070040002636, яке постановою слідчого від 18.12.2019 року закрито. Досудовим розслідуванням встановлено факт загибелі внаслідок наїзду потягом, а також відсутність у загиблого умислу на заподіяння собі смерті. В лікарському свідоцтві про смерть зазначено, що основна причина смерті - зіткнення з поїздом. Представник позивачів зазначає, що позивачам завдана моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях, яких вони зазнали внаслідок втрати хто батька, а хто сина. Вони назавжди позбавлені можливості отримувати від нього підтримку та допомогу, як моральну так і матеріальну, і жодні зусилля з їх сторонни не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Попередній життєвий устрій ніколи не буде відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Враховуючи вищевказані обставини, представник позивача просить суд стягнути із АТ «Українська Залізниця» на користь позивачів по 250 000 гривень кожному в якості відшкодування моральної шкоди. Представник позивачів [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача АТ «Українська залізниця» - Борисова Г.Й. заперечила щодо задоволення позову та просила суд відмовтии у задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Вивчиши позовну заяву з доданими до неї матеріалами та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що згідно постанови СВ Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області від 18.12.2019 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019070040002636 від 16.11.2019 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України - у зв`язку з встановленням відсутності в діянні невстановленої особи, ознак складу кримінального правопорушення (а.с. 6, 7). Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.11.2019 року [PERSON] помер [INFO] (а.с. 8). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 06.12.2021 року позов [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] було задоволено частково, стягнуто із АТ «Українська Залізниця» на користь [PERSON] та [PERSON] по 200 000 гривень кожному в якості відшкодування моральної шкоди (а.с. 10-14). Згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.01.1977 року батьками [PERSON] є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 17). Відповідно до Свідоцтв про народження серій [NUMBER] від 20.01.1999 року, [NUMBER] від 18.10.2002 року, батьками [PERSON] та [PERSON] є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 21, 26). Із Довідки про склад сім`ї №988 від 24.11.2016 року за адресою: [ADDRESS] , до складу сім`ї входять: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 29). Дані правовідносини регулюються нормами ЦК України. Відповідно до вимог ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п.1 ч.1 статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Як зазначається в Ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2016 року по справі №607/18544/14-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа №336/3665/16-ц). Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року №61-10154св18 (справа №355/812/17), власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що настання смерті відбулось внаслідок необережності потерпілого [PERSON] , а не у зв`язку із бажанням вчинити самогубство, і відповідач повинен нести відповідальність за моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини. Розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути максимально адекватним завданій шкоді. Суд приймає до уваги, що позивачі хто втратив сина, а хто батька, отримували підтримку і допомогу, це непоправна подія і страждання, у зв`язку з його загибеллю є триваючими і не припинятимуться протягом усього життя. Отже, життєвий устрій та родинні зв`язки позивачів порушені, відновити життя, яке було до загибелі сина та батька дітей неможливо. При цьому суд також враховує, що смерть сина та батька позивачів спричинена також у зв`язку з його особистою необережність та переходом залізничної колії у місці, яке для цього не пристосовано, а отже однією з причин загибелі є недотримання померлим правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми відшкодування. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 03.04.2019 року у справі 355/812/17. Тому суд, з урахуванням принципу розумності і співмірності, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь користь [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 150 000 гривень кожному в якості відшкодування моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а враховуючи, що позивачі при подачі позову були звільнені від сплати судового збору, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 2 250 гривень.

Outcome: approved