Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

29.11.2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 14.04.2015 року у загальній сумі 900913 (дев`ятсот тисяч дев`ятсот тринадцять) грн. 69 коп., з яких: 521000 (п`ятсот двадцять одна тисяча) грн. 00 коп. - основний борг; 307887 (триста сім тисяч вісімсот вісімдесят сім) грн. 22 коп. - інфляційні втрати; 72026 (сімдесят дві тисячі двадцять шість) грн. 47 коп. - три відсотки річних. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 14.04.2015 року між сторонами у справі був укладений договір позики за яким позивач передав відповідачці безвідсоткову позику в сумі 521000,00 грн., яку остання зобов`язалась повернути у строки та в порядку, визначені в договорі позики. Згідно умов договору позики, факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника. 14.04.2015 року, при фактичному одержанні грошової суми визначеної п. 1.1. договору позики, позичальником була надана розписка. Згідно зазначеної розписки позичальником підтверджено факт отримання від позикодавця повної грошової суми, визначеної п. 1.1. договору позики - 521000,00 грн., а також взято зобов`язання повернути грошові кошти в строк, визначений договором позики. Відповідно до п. 2.3. договору позики, строк повернення позики становить три роки з моменту надання позики. Отже, позичальниця зобов`язана була повернути суму позики до 14.04.2018 року включно. Посилаючись на положення ст. 625 ЦК України позивач вказує, що з 15.04.2018 року по 22.11.2022 року три відсотки річних становлять 72026,47 грн., а інфляційні втрати дорівнюють - 307887,22 грн., тому загальна сума боргу становить 900913,69 грн. Ухвалою суду від 02.12.2022 року частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 26.12.2022 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 05.06.2023 року закрите підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Протокольною ухвалою суду від 28.08.2023 року задоволене клопотання представника відповідача про визнання обов`язковою явки позивача в судове засідання. 06.04.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до неї позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позика була надана 14.04.2015 року і строк її повернення становив три роки, до 14.04.2018 року, тож з 15.04.2018 року розпочався перебіг строку позовної давності, який завершився 15.04.2021 року. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Сторони договору домовлялись, що позика буде повертатись частинами щомісячно після отримання заробітної плати, протягом трьох років. Цієї домовленості сторони дотримувались при виконання договору, кожного разу при повернення відповідачем частини коштів позивач робив відповідні відмітки у своєму записнику. Крім того, сама відповідачка зберігала в окремому файлі на своєму робочому комп`ютері відомості щодо повернення коштів. Отже, в дійсності було укладено договір позики із щомісячним поверненням частини коштів. Неповернення відповідачкою коштів в сумі 521000,00 грн. не відповідає дійсності, оскільки відповідачка повернула позивачу орієнтовно 200000,00 грн., які сплачувала частинами щомісячно. Однак, на теперішній час відповідачка не має доступу до свого комп`ютера, а копію файлу, яка нею зберігалась окремо, не можна відкрити з технічних причин. При цьому, умовами договору не вимагалось обов`язковості засвідчення розпискою чи іншим документом факту передачі позикодавцю готівки. Таким чином, позов в частині стягнення частини сплачених коштів, є безпідставним та необґрунтованим, і в цій частині позов не підлягає задоволенню. Відповідно невірними є розрахунки про стягнення трьох відсотків річних і індексу інфляції, оскільки не враховано суми повернутих коштів. Крім того, до вимог про стягнення штрафних санкцій застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Також розрахунок штрафних санкцій проведено без урахування форс-мажорних обставин, які засвідчені Торгово-промисловою палатою України (загальний офіційний лист УПП України від 28.02.2022 року), тобто з порушенням п.п. 4.1., 4.2. договору позики від 14.04.2015 року. Умови договору позики від 14.04.2015 року щодо обставин непереборної сили, не передбачають обов`язку сторін інформувати іншу сторону про такі обставини. Разом із відзивом на позовну заяву сторона відповідача подала окрему заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, у якій вказує, що позика була надана 14.04.2015 року, тобто в день укладання договору, що підтверджується розпискою. Строк повернення позики становив до 14.04.2018 року, а з наступного дня (15.04.2018 року) розпочався перебіг строку позовної давності. Строк позовної давності відповідно сплив 15.04.2021 року, тобто позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності понад 1,5 роки, відповідно сторона відповідача просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову. 04.05.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив зі змісту якої вбачається, що сторона позивача підтримує раніше заявлені позовні вимоги та вказує, що позивач не пропустив строку позовної давності, оскільки згідно діючого законодавства під час дії карантину строки позовної давності продовжуються на строк дії карантину. Відповідачка позики не повернула і не надала суду жодного доказу такого повернення, а тому її заперечення є необґрунтованими і не підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Сторона відповідача вводить суд в оману, коли зазначає про записи в блокноті позивача чи на робочому комп`ютері відповідачки. Позивачу про це нічого не відомо, і головне, такі докази не є достовірними в значенні ч. 1 ст. 79 ЦПК України. Допустимими доказами часткового повернення позики є відповідна розписка позивача видана відповідачу на підтвердження часткового повернення позики, однак відповідачка не підтвердила часткового повернення позики. Оскільки відповідачка нічого не повернула позивачу, розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат є правильним. Сторона позивача не погоджується із тим, що до вимог про стягнення штрафу застосовується скорочений строк позовної давності, оскільки позивач не просить стягнути з відповідача неустойку (штраф, пеню), а просить стягнути нарахування, передбачені ст. 625 ЦК України, що не є неустойкою, а входить до складу грошового зобов`язання. Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Форс-мажор, як обставина непереборної сили, потребує доведення і належного правового оформлення сторонами в судовому процесі. Саме по собі існування таких надзвичайних і невідворотних обставин не звільняє сторону від відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань. Лист ТПП України від 28.02.2022 року не є правовим виправданням для невиконання відповідачем взятих на себе обов`язків. Лише в сукупності з іншими належними та допустимими доказами він може засвідчити про існування форс-мажорних обставин. Лист ТПП України від 28.02.2022 року жодним чином не підтверджує ту обставину, що саме внаслідок військової агресії рф проти України, в зв`язку із чим було введено воєнний стан, відповідач не мала можливості виконати свої зобов`язання за договором позики. Крім того, заборгованість у відповідача виникла ще 14.04.2018 року, тобто до 24.02.2022 року та настання форс-мажорних обставин. Також відповідачка не повідомила позивача про те, що не може повернути позику саме у зв`язку з військовою агресією рф проти України. Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладений у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що у позові все вказано вірно, позивач надав відповідачці кошти у борг, але вона жодної копійки не повернула. Позика була надана у 2015 році і протягом трьох років відповідачка мала її повернути, однак жодної копійки не повернула. Позивач стверджує, що ніякого записника не вів, а комп`ютер відповідачки стоїть в офісі і ніхто його не чіпав. До подання позовної заяви позивач не здійснював жодних дій щодо повернення позики, відповідачка казала, що в неї мало грошей, їй не вистачає. Після 2018 року позивач не звертався до суду, оскільки керував молодою компанією, було багато роботи, потім наступив карантин і сам позивач один раз перехворів на ковід. Кошти позивач позичив особисті, бо разом працювали і відповідачка просила про допомогу, тож позивач допоміг, а відповідачка коштів не повернула. Позивач чекав на повернення позики, а потім звернувся до суду. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що у матеріалах справи наявні докази укладення договору позики та отримання відповідачкою коштів, що підтверджується розпискою. Відповідачка зобов`язалась повернути позику, але до теперішнього часу жодної копійки не повернула. Жодних доказів того, що відповідачка повернула хоч копійку немає. Наявності форс-мажорних обставин представник просить не враховувати, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв`язок, та й повернути позику відповідачка мала ще у 2018 році. Відповідачка казала, що через відсутність грошей не могла повернути позику, але у 2021 році придбала квартиру. Позовна давність не пропущена у зв`язку із встановленням карантину, який завершився 30.06.2023 року, а інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями, відповідно на ці нарахування не розповсюджується спеціальний строк позовної даності. Поскільки відповідачка отримала кошти, вона мала їх повернути, але не повернула взагалі, тому позивач був змушений звернутись до суду і вимагає стягнення основного боргу, інфляційних втрат та 3% річних. До подачі позовної заяви позивач не вживав заходів з повернення коштів, оскільки сторони разом працювали, позивач був керівником відповідачки, гарно до неї ставився, а відповідачка постійно казала, що немає коштів. Натомість у 2021 році стало відомо, що відповідачка придбала квартиру, а позичених коштів позивачу не повернула. У матеріалах справи наявні докази отримання коштів і відсутні будь-які докази повернення хоча б копійки із позичених грошей. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила суду, що вона дійсно підписала договір позики та розписку, отримала кошти і сторони домовились, що вона буде кожного місяця віддавати по 5 тис. грн. з заробітної плати. Відповідачка стверджує, що віддала близько 200 тис. грн. і вела власні розрахунки у своєму робочому комп`ютері, а позивач фіксував суми повернення у своєму записнику. Потім настала складна економічна ситуація, заробітна плата зменшилась і сторони домовились, що коли розмір заробітної плати стане попереднім відповідачка знову буде сплачувати позику, однак цього не сталось, а тепер позивач вимагає стягнення коштів. Відповідачка зазначила, що не вимагала письмового підтвердження часткової сплати коштів, оскільки разом працювали і позивач був її керівником. Кошти відповідачці були потрібні на будівництво будинку, тому вона їх позичила у позивача. Відповідачка зазначає, що працювала у позивача головним бухгалтером, довіряла йому, тому не брала розписок про часткове повернення коштів. Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову посилаючись на сплив строку позовної давності. Крім того, відповідачка частково позику повернула (200 тис. грн.), але довести цього сторона відповідача не може, оскільки були дружні відносини і відповідачка не вимагала письмового підтвердження сум повернення. Купівля квартири у 2021 році відбулась за кошти чоловіка позивачки, однак оскільки він громадянин Грузії, майнові права оформлені на відповідачку. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних відносин, він дисциплінує учасників цивільного обороту, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. Суди, застосовуючи позовну давність, повинні враховувати практику ЄСПЛ і принцип верховенства права та вимагати від особи, що пропустила строк подання позову, обґрунтування причин поважності такого пропуску. Карантин не зупиняв роботи судів, правосуддя в Україні здійснювалось, працював поштовий зв`язок, банківські установи та система правової допомоги. Відповідно зацікавлена особа мала можливість реалізувати своє право на звернення до суду особисто чи через представника. Доступу до правосуддя сприяє і запровадження Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та застосування відеоконференцзв`язку. В умовах карантину не вбачалось перешкод для збирання доказів, вчинення процесуальних дій та виконання судових рішень. Законодавство передбачає можливість поновлення (продовження) процесуальних строків у разі визнання причин їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, однак позивач не зазначив яким чином карантин перешкодив йому звернутись до суду раніше, не вказав причин поважності пропуску строку позовної давності, не посилався на перешкоди, які були для його звернення з позовом в межах законодавчо встановленого строку, не просив поновити пропущений строк. Обґрунтовуючи свої заперечення представник посилається на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13.10.2021 року у справі №737/771/20 і зазначає, що в даному випадку підлягає застосуванню позовна давність. Розрахунок штрафних санкцій проведений без урахування форс-мажорних обставин, які засвідчені листом ТПП України, тобто з порушенням п.п. 4.1., 4.2. договору позики від 14.04.2015 року. Крім того, до вимог про стягнення штрафу застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 14.04.2015 року між позивачем (як позикодавцем) та відповідачкою (як позичальником) був укладений договір позики (між фізичними особами, безпроцентної) згідно якого: - п. 1.1. За даним договором позикодавець передає позичальникові безвідсоткову позику в сумі п`ятсот двадцять одна тисяча гривень, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в даному договорі; - п. 2.1. Позикодавець зобов`язаний передати позичальникові зазначену в п. 1.1. суму в строк до 14.04.2018 року; - п. 2.2. Факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника; - п. 2.3. Строк повернення позики становить три роки з моменту надання позики; - п. 4.1. Сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання з`явилося як наслідок обставин непереборної сили, що виникли після укладення даного договору в результаті обставин надзвичайного характеру, які сторони не могли передбачити або запобігти; - п. 4.2. Віднесення тих або інших обставин до непереборної сили здійснюється на підставі звичаїв ділового обороту; - п. 8.1. Будь-які зміни й доповнення до даного договору дійсні, за умови, якщо вони зроблені в письмовій формі і підписані сторонами або належно уповноваженими на те представниками сторін; - п. 8.3. Сума позики вважається повернутою в момент передачі позикодавцю готівки. За змістом наявної в матеріалах справи розписки від 14.04.2015 року: «Я, [PERSON] , відповідно до договору позики від 14.04.2015 року, одержала від [PERSON] у борг суму в розмірі 521000,00 гривень, і зобов`язуюся повернути її в строк, зазначений у договорі». Отже, ураховуючи зміст вказаних боргових документів та пояснення сторін і їх представників, судом встановлено, що 14.04.2015 року відповідачка отримала від позивача у борг 521000,00 грн. і мала повернути ці коши впродовж трьох років з моменту надання позики, тобто до 14.04.2018 року включно. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд має виявити справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вивчивши зміст договору позики та розписки, а також встановивши обставини справи, суд дійшов висновку, що між позивачем (як позикодавцем) та відповідачем (як позичальником) дійсно склались відносини, що випливають із договору позики. Матеріали справи містять належні докази укладення договору позики та отримання відповідачкою від позивача 14.04.2015 року в борг 521 тис. грн., які остання мала повернути до 14.04.2018 року включно. Ці обставини визнані сторонами і не оспорювались під час судового розгляду. Поряд із цим, посилання сторони відповідача про часткове повернення боргу в орієнтовній сумі 200 тис. грн. та про наявність домовленості щодо повернення боргу частинами щомісячно по 5 тис. грн., тобто за графіком, жодними належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами не підтверджено. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність у позивача договору позики та розписки, які не містять до того ж жодних відміток про часткове повернення коштів, свідчить про неповернення позичальником отриманих у борг коштів, а посилання сторони відповідача на часткове повернення коштів жодним доказом, в розумінні наведених вище положень цивільного процесуального закону, не доведено. За таких обставин обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідачки основної суми боргу за договором позики в сумі 521 тис. грн. Суд окремо звертає увагу на недоведеність посилань сторони відповідача про наявність домовленості між сторонами про повернення позики частинами щомісячно по 5 тис. грн., оскільки наявність належних, достатніх та допустимих доказів про повернення коштів згідно графіку платежів, у свою чергу мало б вплив на розрахунок періодів строку позовної давності, адже у такому випадку розрахунок здійснюється щодо кожного платежі строк сплати якого настав в межах договору позики. Однак таких домовленостей не доведено, і це не вбачається з умов договору позики, за якими строк повернення позики становить три роки, тобто відповідачка мала можливість повернути позику впродовж трьох років з кінцевою датою повернення - 14.04.2018 року включно. Жодного графіку платежів договір позики не містить, а всі зміни і доповнення до нього мали відбуватись лише в письмовій формі, як це зазначено в п. 8.1. договору. Будь-якого додаткового договору про встановлення графіку платежів за договором позики матеріали справи не містять. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог сторона відповідача посилається на сплив строку позовної давності та просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності відмовивши у задоволенні позову. Однак суд вважає, що позивачем при зверненні до суду із цим позовом строк позовної даності не був пропущений, з огляду на наступне. Згідно ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із матеріалів справи вбачається, що останнім днем для виконання відповідачем свого обов`язку з повернення позики було 14.04.2018 року і відповідно трирічний термін закінчився 14.04.2021 року. З відповідним позовом позивач звернувся до суду через засоби поштового зв`язку 24.11.2022 року. Поряд із цим, постановою КМУ від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (далі - постанова КМУ №211) з 12.03.2020 до 22.05.2020 запроваджено на всій території України карантин. Після цього строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами КМУ. Розпорядженням КМУ від 25.03.2020 №338-р, зі змінами, внесеними постановою КМУ від 19.08.2022 №928, з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, режим надзвичайної ситуації продовжено до 31.12.2022. Законом №540-IX від 30.03.2020 розділ Прикінцеві та Перехідні положення ЦК доповнено п. 12 такого змісту: під час дії карантину, встановленого постановою КМУ №211, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Отже, оскільки до часу запровадження карантину трирічний строк від дня виконання зобов`язання з повернення позики не завершився, із дня встановлення карантину позовна даність згідно наведених вимог закону продовжена на час дії карантину, і поскільки позивач звернувся до суду в межах дії карантину, ним не пропущений трирічний строк позовної давності. Стосовно посилань сторони відповідача на постанову Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №737/771/20 слід відмітити таке. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 року в справі №910/10569/21: «Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №737/771/20, оскільки висновки щодо неможливості продовження відповідного строку були зроблені з посиланням на норми Закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 №731-ІХ, яким передбачено внесення змін до ГПК, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України. Натомість позовна давність, яка не є процесуальним строком, врегульована нормами ЦК, щодо яких зазначеним Законом зміни не вносились». Тобто, позовна давність є інститутом матеріального, а не процесуального права і п. 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України містить імперативну норму про те, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. За змістом ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних з 15.04.2018 року по 22.11.2022 року в сумах 307887,22 грн. та 72026,47 грн. відповідно проведений позивачем вірно і ці кошти підлягають стягненню з відповідачки, ураховуючи наступне. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (статті 617 ЦК України). Стороною відповідача надано лист Торгово-Промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, де вказано, що військова агресія російської федерації проти України з 24 лютого 2022 року є обставиною непереборної сили для суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по договору. Визначення обставин непереборної сили міститься у Законі України «Про торгово-промислові палати в Україні». Відповідно до частини 2 статті 14-1 вказаного вище закону Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Частиною 1 цієї статті встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 серпня 2022 року у справі №908/2287/17, зазначив, що сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати (пункт 75). Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних (пункт 76). Відповідно до статті 617 ЦК України обставини непереборної сили, звільняють сторони лише від відповідальності за невиконання умов договору, проте не звільняють від виконання самого зобов`язання. Порушення відповідачем строків повернення грошових коштів, що встановлені договором, є підставою для нарахування платежів, передбачених статтею 625 ЦК України, а наявність форс-мажору не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Платежі встановлені статтею 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Статтею 617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а стаття 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання (правовий висновок, викладений у постановах ВСУ від 12 квітня 2017 року у справі №3-1462гс16, ВП ВС від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), ВП ВС від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19). З огляду на вказане, інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання, нараховані на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, питання про стягнення яких порушується позивачем, є компенсацією за невиконання умов договору, від виплати якої відповідач не звільнений у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних. Суд не погоджується з позицією сторони відповідача про те, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду про стягнення нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, з вище зазначених підстав щодо дії карантину, а також у зв`язку із тим, що до відповідних нарахувань застосовується загальна позовна давність, а не спеціальна (в один рік), адже інфляційні нарахування та три відсотки річних не є неустойкою (штрафом, пенею), до вимог про стягнення яких застосовується позовна давність в один рік, згідно ст. 258 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved