Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Свої вимоги позивач позовом мотивувала тим, що 03.07.2018 року між нею та відповідачем було укладено договір позики на суму 3100,00 доларів США, про що було складено відповідну розписку. Вказану суму відповідач зобов`язалась повернути в строк до 31.12.2018 року, проте у вказаний строк повернула лише 120,00 доларів США і в подальшому відмовилась повертати кошти. На час подання позову борг відповідача складає 2980,00 доларів США, що за курсом НБУ становить 78 388,00 грн. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просила стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 78 388,00 грн., а також судові витрати. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м.Києва від 18.06.2019 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Постановою Київського апеляційного суду від 04.09.2019 року вказану ухвалу суду скасовано, справу направлено на розгляд до Деснянського районного суду м.Києва. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 30.09.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 10.03.2020 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві відповідач позовні вимоги визнає частково, вказуючи на те, що з вересня 2017 року вона сумісно проживала разом з сином позивача [PERSON] . Оскільки [PERSON] не працював, позивач особисто передала йому на ремонт його автомобіля 1000,00 доларів США, а у березні 2018 року передала їй на їх родину 2100,00 доларів США за умови, що вони повернуть кошти, коли у них будуть гроші. Отримані кошти вони витратили на погашення кредитів, сплату комунальних платежів, придбання харчів та одежі для них обох, віддавали борги, а відтак, відповідач вважає, що вказані суми є сумісним з [PERSON] боргом. Після того, як її відносини із [PERSON] зіпсувались, позивач наполягла на тому, щоб вона написала боргову розписку. В подальшому позивач погодилась змінити суму боргу на 2100,00 грн., оскільки суму 1000,00 грн. [PERSON] витратив на ремонт автомобіля, до якого вона (відповідач) не має жодного відношення. Відповідно до вказаної домовленості у розписці було зроблено відповідну відмітку і позивач поставила свій особистий підпис. Проте в подальшому без її відома позивач внесла до розписки інші записи. Як наполягає відповідач, фактично у позивача було взято в борг 2100,00 доларів США, які були витрачені на сумісні потреби її та [PERSON] , а тому вони повинні нести відповідальність за цей борг порівну. Вона намагалась сплатити позивачу борг і до 01.08.2018 року передала позивачу 3200,00 грн., за які вона придбала відповідно до розписки 120,00 доларів США. А відтак, її борг становить 980,00 доларів США і в цій сумі вона визнає позовні вимоги. Ухвалами Деснянського районного суду м.Києва від 28.05.2020 року витребувано від П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори таКонотопської міської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , проживаючої за адресою: [ADDRESS] , про прийняття спадщини [PERSON] , [INFO] , проживаючою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.03.2021 року витребувано від приватного нотаріуса Конотопського міського нотаріального округу Сумської області Пастушенко Л.В. копію спадкової справи №41/2020 після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , проживаючої за адресою: [ADDRESS] , про прийняття спадщини [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 19.11.2021 року відмовлено в задоволенні клопотань представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 19.11.2021 року замінено первісного позивача [PERSON] , що померла [INFO] , її правонаступником - [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 16.02.2022 року дану ухвалу залишено без змін. 22.06.2022 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача [PERSON] . У даних поясненнях представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на відсутність встановленої законом письмової форми договору позики та фактичного передання [PERSON] грошових коштів [PERSON] . Представник відповідача вважає, що оскільки моменту передання грошей не встановлено в розписці, то договір позики вважається таким, що не укладений і юридичні наслідки між сторонами за ними не настають. Представник відповідача також зазначив, що із наданої позивачем розписки слідує, що борг відповідача становить не 3100,00 доларів США, а 2100,00 доларів США. Крім того, у позовній заяві позивач визнала сплату на її користь відповідачем 120,00 доларів США, а тому борг за розпискою становить 1980,00 доларів США. Водночас, позивач просить стягнути з відповідача 78 388,00 грн., однак детального розрахунку вказаної суми позовна заява не містить. З урахуванням наведеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 03.07.2018 року відповідачем [PERSON] складено розписку про повернення грошових коштів, відповідно якої вона зобов`язалась повернути 3100,00 доларів США [PERSON] до 31.12.2018 року. Згідно записів на звороті розписки, за період з 01.07.2018 року по 01.08.2018 року позивач отримала грошові кошти на загальну суму 120,00 доларів США. Також, в розписці міститься запис, зроблений 11.07.2018 року відповідачем, про зміну суми виплати до 2100,00 доларів США. Від імені позивача міститься запис про те, що 11.07.2018 року вона ознайомлена. Також, розписка містить подальший запис про те, що позивач згодна із сумою 2100,00 доларів США, їй заборговано 3100,00 доларів США. Згідно позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача залишок боргу в розмірі 2980,00 доларів США, що за курсом НБУ 2630,4698 грн. за 100,00 доларів США, становить 78 388,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як визначено частиною першою статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року № 6-996 цс 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712 цс 19), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48 цс 21). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 (на яку послався суд апеляційної інстанції), від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 жовтня 2018 року в справі № 924/1096/17 вказано, що «договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення. Суди попередніх інстанцій, встановивши, що сторонами справи не було доведено факту передання позикодавцем (відповідачем) грошових коштів позичальнику (позивачу), дійшли висновку, що наявні договори між позивачем та відповідачем в якості договорів позики є неукладеними». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії». Згідно ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Аналіз наведених норм законодавства та висновків Верховного Суду свідчить про те, що визначальною умовою для підтвердження укладання між сторонами договору позики є встановлення судом обставин, які підтверджують факт отримання позичальником грошових коштів за вказаним договором позики. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій». Суд констатує, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане (постанова Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц зроблено висновок про те, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Аналізуючи зміст розписки від 03.07.2018 року з урахуванням вищенаведених правових норм та постанов Верховного Суду, суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що договір позики між сторонами є таким, що не укладений, оскільки моменту передання грошей не встановлено в розписці. При цьому суд зауважує, що як зміст самої розписки, так і подальші дії сторін свідчать про факт укладення між ними договору позики та виникнення у відповідача боргових зобов`язань. Факт отримання грошей у позику від [PERSON] відповідач не заперечувала, про що зазначено у відзиві. Мета отримання такої позики в даному випадку не має значення при вирішенні питання щодо стягнення боргу. Крім того, відповідач зазначила про часткове повернення нею боргу позивачу, а також про досягнення згоди з позичальником щодо зменшення розміру боргу, про що свідчать відповідні записи на самій розписці. Відтак, суд приходить до висновку про те, що між сторонами було укладено договір позики, зобов`язання за яким відповідач належним чином не виконала, борг у повному обсязі не повернула, відтак, сума боргу підлягає стягненню з неї в судовому порядку. Вирішуючи питання щодо розміру суми, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного. Так, як вже зазначено вище, 03.07.2018 року відповідачем [PERSON] складено розписку про повернення грошових коштів, відповідно якої вона зобов`язалась повернути 3100,00 доларів США [PERSON] до 31.12.2018 року. Згідно записів на звороті розписки, за період з 01.07.2018 року по 01.08.2018 року позивач отримала грошові кошти на загальну суму 120,00 доларів США. Також, в розписці міститься запис, зроблений 11.07.2018 року відповідачем, про зміну суми виплати до 2100,00 доларів США. Від імені позивача міститься запис про те, що 11.07.2018 року вона ознайомлена. Вказані записи від 11.07.2018 року зроблені сторонами власноручно та застережені їх власними підписами. Відтак, вказане дозволяє дійти висновку, що сторонами було погоджено умови про зменшення розміру суми боргу до 2100,00 доларів США. Дійсно, розписка містить подальший запис про те, що позивач згодна із сумою 2100,00 доларів США, їй заборговано 3100,00 доларів США. Проте, вказаний запис не містить дати його вчинення, а також він не застережений не тільки підписом відповідача, але й підписом самої [PERSON] . А тому, за умови неналежного застереження вказаної умови про фактичне повернення до первісних умов договору позики (збільшення), така умова не може бути прийнята судом і вважатися підставою для задоволення позову в цій частині. Це ж стосується і записів на звороті розписки про часткове погашення боргу, оскільки ці записи також не застережені підписами ані [PERSON] , як позикодавця, так і відповідача, як позичальника. Таким чином, суд вважає, що оскільки сторонами було погоджено зменшення боргу до 2100,00 доларів США, як належним чином застережено, то саме цю суму боргу належить стягнути з відповідача на користь позивача. Підстав для стягнення з відповідача суми боргу в більшому чи меншому розмірі немає через відсутність належних застережень у розписці. Згідно позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача залишок боргу в розмірі 2980,00 доларів США, що за курсом НБУ 2630,4698 грн. за 100,00 доларів США становить 78 388,00 грн. З часу пред`явлення позову стороною позивача жодних заяв про зміну предмету позову, збільшення позовних вимог, тощо, до суду не надходило. Відтак, суд позбавлений можливості вийти за межі заявленої позивачем суми боргу, визначеної в національній валюті - гривні. Відтак, враховуючи визначений позивачем розмір суми та курс долара на час пред`явлення позову, відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 55 239,87 грн., що є грошовим еквівалентом 2100,00 доларів США, в зв`язку із чим задовольняє позовні вимоги частково. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 55 239,87 грн., що є еквівалентом 2100,00 доларів США. Інші вимоги задоволенню не підлягають через їх необґрунтованість. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє часткове підтвердження у судовому засіданні, а тому суд приходить до висновку, що його позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Інші доводи сторони позивача та представника відповідача висновків суду не спростовують та підстав для задоволення позову в повному обсязі чи відмови в задоволенні позовних вимог в іншій частині не дають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 552,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial