Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування частини квартири недійсним, повернення сторін у первинний стан. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги змінили в частині підстав позову, змінений позов підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що в 1985 році [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] отримав у користування квартиру з державного житлового фонду, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . В подальшому право користування даним житлом набула їх донька [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] . В 2003 році [PERSON] та [PERSON] залишили вищевказану квартиру і переїхали на постійне місце проживання на батьківщину дідуся в с. Ушиця, Коростенського району, Житомирської області, а в спірній квартирі залишились проживати їх донька [PERSON] з чоловіком [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] 9.07.2007 року на підставі свідоцтва про право власності на житло за № [NUMBER] , виданого відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули у спільну часткову власність в рівних частках кожному в порядку приватизації квартиру [ADDRESS] . В 2008 році [PERSON] переїхав зі спірної квартири до іншого місця проживання. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй 1/5 частину квартири [ADDRESS] , яку прийняли [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] досягли пенсійного віку, не працювали і отримували пенсію, яка була єдиним джерелом їх існування. Позивач [PERSON] є інвалідом з дитинства у зв`язку з вадами опорно-рухового апарату, має інвалідність і отримує соціальну допомогу від держави. Спірна квартира є єдиним житлом для позивача. До 2019 року [PERSON] та [PERSON] мали у своїй власності по 1/4 частині спірної квартири кожному і іншого майна не мали. Оскільки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживали в спірній квартирі і не мали в подальшому наміру на проживання в ній, так як фактично мешкали в Житомирській області, в родині стали обговорюватись питання про продаж спірної квартири, придбання позивачу [PERSON] як дитині-інваліду окремої однокімнатної квартири, а решту грошових коштів виручених від продажу співвласники мали розділити між собою. Крім того, [PERSON] вимагала від онука викупити їх частки власності у квартирі за 20 000 доларів США, так як їй потрібні були кошти. Так як позивач відмовлявся приймати участь у продажі житла, в сім`ї виник конфлікт, що продовжувався тривалий час, оскільки 4 співвласники не могли дійти згоди щодо спільного продажу квартири. 7.05.2019 року близно 18-00 годин до спірної квартири проникли невідомі люди, назвавшись будівельниками. Після виклику працівників поліції було з`ясовано, що 28.03.2019 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, за яким кожний із них подарував свої частки спірної квартири [PERSON] , а останній зобов`язався компенсувати відчужувачам вартість отриманих часток. Жодних підстав для дарування нерухомого майна особі, яка не є родичем позивача та членів його родини, не має з ними будь-яких сімейних та родинних стосунків, у рідних позивача не було. Відповідач [PERSON] схилив [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до укладення саме договору дарування, щоб зменшити розмір податку за вчинення правочину по переходу права власності на нерухоме майно, а також для уникнення обов`язку попереднього повідомлення іншого співвласника [PERSON] про намір відчужити частку у спільній квартирі. [PERSON] , будучи особою похилого віку, маючи групу інвалідності та певний вид захворювання, не мав свідомого бажання здійснювати даний правочин, не усвідомлював в повній мірі та повному обсязі своїх дій щодо сутності зазначеного договору та його підписання. Уклавши вказаний договір, [PERSON] лише частково виконав домовленість по оплаті вартості отриманих у власність 3/4 частки квартири і виконання його в повному обсязі уникає. Крім цього, за два дні до укладення договору дарування [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] вартістю 229 990 грн., маючи при цьому щомісячний дохід у вигляді пенсії в розмірі 2500-3000 грн. На продаж даної квартири від імені продавця були уповноважені [PERSON] та [PERSON] . Як стало відомо позивачу, гроші на придбання вказаної квартири в м. Коростені були надані [PERSON] . [PERSON] в рахунок отримання у власність 1/4 частки в квартирі [ADDRESS] , вартість якої складала 400 000 грн. Решту грошових коштів [PERSON] [PERSON] так і не сплатив. Не встигнувши захистити свої порушені права, [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яку прийняли [PERSON] та [PERSON] в порядку ч.1, ст.1266 ЦК України за правом представнення своєї матері [PERSON] . Крім того, зі слів [PERSON] стало відомо позивачу, що він був введений в оману [PERSON] , вважаючи договір дарування договором купівлі-продажу своєї частки і бажаючи отримати від даного правочину грошові кошти або компенсацію у вигляду іншого нерухомого майна. Усвідомивши наслідки укладеного договору дарування, [PERSON] звернувся за допомогою до [PERSON] , в результаті чого [PERSON] було складено заяву про вчинення кримінального правопорушення [PERSON] . Отже, договір дарування необхідно визнати недійсним, оскільки дарувальники не бажали безоплатно передавати [PERSON] свої частки власності в спірній квартирі, а бажали отримати грошову компенсацію за вартість вказаних часток. Крім того, вказаний оспорюваний правочин порушує права позивача, а саме: переважне право позивача на купівлю часток інших співвласників та право позивача на компенсацію вартості майна та збитків як спадкоємцю померлого [PERSON] , так як [PERSON] не в повному обсязі сплатив померлому вартість його частки в спірній квартирі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що 28.03.2019 року був дійсно укладений договір дарування частки квартири між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за яким дарувальники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подарували належні їм на праві власності по 1/4 частини кожному з них квартири [ADDRESS] , а обдарований [PERSON] прийняв у дарунок належні дарувальникам 3/4 частини вказаної квартири. Даний правочин був посвідчений приватним нотаріусом Коростеньського міського нотаріального округу Івчуком С.С. і зареєстрований у реєстрі за №1402. Вказаний приватний нотаріус роз'яснив наслідки укладення цього договору, положення ст.215-236 ЦК України, ст.717-728 ЦК України, 57-74 СК України, тобто нотаріус виконав покладені на нього обов'язки, а сторони правочину прослухали вказану інформацію, усвідомили її і підписали договір. Дарувальники повністю розуміли природу даного правочину, не були введені в оману відповідачем, не помилялись в ньому, повністю усвідомлювали, що вони укладають саме договір дарування своїх частин спірної квартири, а не договір купівлі-продажу. Позивач та його представник в свою чергу не надали будь-яких доказів недійсності вказаного договору, тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, а у направлених нотаріально посвідчених заявах позов не визнав, категорично заперечував щодо предмету та підстав позову, вказавши, що договір дарування своєї частки спірної квартири 28.03.2019 року він укладав свідомо та виважено, без будь-якого примусу, обману та помилки та без жодних умов. Зазначений правочин не має ознак удаваності, фіктивності чи недійсності і просив розглянути справу у його відсутність (т.2, а.с.25; 211). Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явилась, а у направлених нотаріально посвідчених заявах позов також не визнала, обгрунтувавши аналогічно змісту заяв [PERSON] і також просила розглянути справу у її відсутність (т.2, а.с.28; 215). 3-тя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова О.О. в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена судом належним чином, але у направленому листі до суду просила розглянути справу у її відсутність та винести рішення на розсуд суду (т.2, а.с.210). 3-тя особа приватний нотаріус Коростеньського міського нотаріального округу Івчук С.С. в судове засідання також не з'явився, про розгляд справи був неодноразово повідомлений судом належним чином, з заявами до суду про неможливість розгляду справи у його відсутність не звертався. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Позивач [PERSON] є інвалідом дитинства 3 групи (т.1, а.с.13; 208-209). Згідно ч.1, ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачає ч.1, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В 1985 році [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] отримав у користування квартиру з державного житлового фонду, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . В подальшому право користування даним житлом набула їх донька [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] . Дана квартира є трьохкімнатною, ізольованою, загальною площею 69,6 м2, житловою площею 41,8 м2, розташованою на 1 поверсі 9-типоверхового будинку і має три окремі житлові кімнати площею 17,0 м2, 10,0 м2 та 14,8 м2, про що свідчить копія технічного паспорту спірної квартири (т.1, а.с.16-18). 9.07.2007 року на підставі свідоцтва про право власності на житло за № [NUMBER] , виданого відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули у спільну часткову власність в рівних частках кожному в порядку приватизації квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с.15; т.2, а.с.125, зворот. бік). [INFO] померла мати позивача [PERSON] (т.1, а.с.12; т.2, а.с.123). Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй 1/5 частину квартири [ADDRESS] , яку прийняли [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожний. Як зазначає ч.1 та ч.3, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. У відповідності до ч.1, ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч.1, ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Як регламентує ч.2, ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Як встановлено судом, 28.03.2019 року був укладений договір дарування частки квартири між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за яким дарувальники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подарували належні їм на праві власності по 1/4 частини кожному з них квартири [ADDRESS] , а обдарований [PERSON] прийняв у дарунок належні дарувальникам 3/4 частини вказаної квартири. Даний правочин був посвідчений приватним нотаріусом Коростеньського міського нотаріального округу Івчуком С.С. і зареєстрований у реєстрі за №1402. Вказаний приватний нотаріус роз'яснив наслідки укладення цього договору, положення ст.215-236 ЦК України, ст.717-728 ЦК України, 57-74 СК України, що вбачається з тексту оскаржуваного правочину п.10 (т.1, а.с.19-20; т.2, а.с.5-8; 123, зворот. бік - 125). Як вбачається зі змісту п.4 оскаржуваного договору дарувальники свідчать, що укладення цього договору не пов`язане із виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальників зараз або в майбутньому. За пунктом 6 оскаржуваного договору сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, таким чином, він не несе характеру фіктивного або удаваного та не є зловмисним. [INFO] [PERSON] помер, актовий запис №428 (т.2, а.с.13). Відповідно до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ч.1, ст.229 ЦК України правочин, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як рекомендує п.п.2; 4, п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Як зазначає законодавець, стаття 229 ЦК України визначає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Помилка - спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце. Під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на їх волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним. Для визнання правочину недійсним необхідно, щоб помилка мала істотне значення для сторін правочину. Згідно ч.1, ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При цьому помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Також помилка не є результатом навмисних дій іншого учасника правочину, хоча і зумовлює спотворене формування волі учасника правочину. Помилці може сприяти відсутність належної обачності, переоцінка свого досліду чи можливостей учасниками правочину, дії третіх осіб тощо. За приписами ч.1, ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як зазначено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. За змістом ч.1, ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як наголошує п.п.1; 3, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Законодавством встановлено дві умови для визнання правочину недійсним внаслідок його вчинення під впливом тяжких обставин: 1) особа вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини. Під тяжкими обставинами розуміють важке майнове (матеріальне) становище особи, яке виражається у відсутності засобів, необхідних для нормального існування людини, наприклад, для придбання предметів першої необхідності (продуктів харчування, ліків, тощо). Це може бути зумовлено не тільки станом самої фізичної особи, а й становищем його близьких (наприклад, хвороба батьків, дружини, дітей тощо). 2) умови правочину вкрай невигідні для цієї особи. При цьому поняття вкрай невигідних умов правочину охоплює два моменти: об`єктивний і суб`єктивний. Перший з них відображає нееквівалентність передачі майна (наприклад, квартиру продано за половину її реальної вартості), другий - очевидність цієї обставини для сторін правочину (хоча умисел другої сторони не є обов`язковим). Хто був ініціатором такого правочину (сам потерпілий чи друга сторона) при цьому значення не має. Позивач та його представник обгрунтовують недійсність укладеного 28.03.2019 року договору дарування частки квартири тим, що дарувальники не мали особистого волевиявлення кожний на укладення договору дарування, так як хотіли отримати кожний за свою частку грошові кошти як компенсацію її вартості, вони помилялись при укладенні цього договору, усвідомлюючи, що кожний укладає договір купівлі-продажу, [PERSON] , укладаючи вказаний правочин, діяв під впливом тяжкої для нього обставини, а саме тяжкого матеріального становища, так як проживав завдяки невеликій пенсії, а [PERSON] , обдуривши дарувальників, не сплатив їм повної вартості часток спірної квартири. Зазначені обгрунтування суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони спростовуються п.4; 6 та 10 договору дарування частки квартири, описаного вище, змістом нотаріально посвідчених заяв [PERSON] та [PERSON] , в яких вони позовні вимоги не визнали, вказали, що вони укладали вказаний договір свідомо та виважено, без будь-якого примусу, обману та помилки та без жодних умов, зазначений правочин не має ознак удаваності, фіктивності чи недійсності (т.2, а.с.211; 214). Також позивач наголошує, що за два дні до укладення спірного договору дарування [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] вартістю 229 990 грн., маючи при цьому щомісячний дохід у вигляді пенсії в розмірі 2500-3000 грн., гроші на придбання вказаної квартири в м. Коростені були надані [PERSON] . [PERSON] в рахунок отримання у власність 1/4 частки в квартирі [ADDRESS] , вартість якої складала 400 000 грн., решту грошових коштів [PERSON] [PERSON] так і не сплатив. Таку позицію позивача суд також не може покласти в основу рішення, оскільки сам по собі факт укладення договору купівлі-продажу квартири від 26.03.2019 року між [PERSON] та [PERSON] , теж не може бути достатнім доказом недійсності оспорюваного правочину, оскільки, в тексті спірного договору дарувальники свідчать, що укладення цього договору не пов`язане із виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальників зараз або в майбутньому, а також ще і відсутні будь-які докази того, що майновий стан покупця за договором купівлі-продажу 26.03.2019 року був таким, що, до дарування частки квартири, не дозволяв останньому придбати нерухоме майно, тощо. Таким чином доводи позивача в цій частині є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення. Крім того, будь-яких доказів зміни майнового стану відповідачів, отримання ними грошових коштів від обдарованого в обмін на набуття дарунку, виписок з банківських рахунків відповідачів щодо зарахування значних сум грошових коштів тощо позивачем та його представником надано не було. Клопотань про витребування таких доказів позивач перед судом не заявляв. За таких обставин, за відсутності будь-яких інших доказів, покази свідків не можуть бути достатньою підставою для визнання правочину недійсним. Окрім того, позивач та його представник не довели суду, чим саме порушуються його права внаслідок укладення спірного договору дарування, і що саме задоволення позову про визнання договору дарування 3/4 часток квартири від 28.03.2019 року недійсним призведе до поновлення конкретного порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, адже [PERSON] не заявляв про свій намір придбати належну відповідачам частку в квартирі шляхом заявлення вимоги про переведення на нього прав та обов`язків покупця та підтвердити готовність передати відповідачам грошові кошти за фактично відчужені 3/4 частки спірної квартири, однак стороною позивача на підтвердження такого наміру доказів не надано. Твердження позивача про те, що оскаржуваний договір перешкоджає його переважному праву на викуп частин спірної квартири у дарувальників, суд також не може покласти в основу рішення, оскільки воно суперечить диспозиції ст.362 ЦК України, в якій зазначено таке переважне право тільки при купівлі-продажу часток, а не їх даруванню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд також не може покласти в основу рішення пояснення [PERSON] від 13.05.2019 року (т.2, а.с.128) про те, що він вчинив вказаний договір в рахунок отримання грошових коштів для придбання собі квартири в м. Коростені, оскільки його зміст суперечить описаним вище доказам по справі. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 1.02.2023 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 3-ті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Олена Олександрівна, приватний нотаріус Коростеньського міського нотаріального округу Івчук Станіслав Станіславович про визнання договору дарування частини квартири удаваним було відмовлено в повному обсязі (т.2, а.с.169-171). Постановою Київського апеляційного суду від 11.09.2023 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 1.02.2023 року було залишено без змін (т.2, а.с.238-242). Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивач та його представник не надали доказів суду, що при укладенні спірного договору дарувальники помилялись у природі підписаного договору, вважаючи його договором купівлі-продажу, вони не мали власного волевиявлення для його укладання, [PERSON] підписав договір на підставі тяжких обставин, дарувальники були обмануті обдарованим, тому підстав для визнання спірного договору недійсним на підставах, описаних вище, немає, і в задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити, як такої, що не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про визнання вказаного правочину недійсним, тому необхідно відмовити і у задоволенні іншої позовної вимоги позивача про повернення сторін у первинний стан, так як вона є похідною від первісної вимоги про визнання договору недійсним. Відповідно до ч.9, ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову позивача в повному обсязі, тому необхідно скасувати заходи забезпечення позову, що містяться в ухвалі судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 9.07.2019 року про накладення арешту на 1/25 частину квартири [ADDRESS] (т.1, а.с.38-40). Згідно ст.133; 141 ЦПК України, відмовляючи у задоволенні позову позивачу в повному обсязі, суд відмовляє і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача всіх судових витрат.

Outcome: dismissed