Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

У лютому 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про застосування наслідків недійсності правочину. Так, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що у жовтні 2016 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу у справі №753/19798/16-ц. Зазначено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 21 травня 2013 року був укладений договір фінансового лізингу №К500А+28383041, який складається із заяви відповідача про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, відповідно до умов яких банк надав відповідачу у платне користування автомобіль марки «Fiat», модель - Linea, рік випуску - 2013, тип - ТЗ: седан/лифтбек, а відповідач зобов`язався сплачувати щомісячні лізингові платежі, повязанні з виконанням договору лізингу. Посилаючись на те, що відповідач не виконує свої зобов`язання, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з нього заборгованість, яка станом на 19 жовтня 2016 року становить 44 081,41 грн., з яких: 24 913,47 грн. - заборгованість по залишку вартості предмета лізингу, 7 870,58 грн. - заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу, 4 968,50 грн. - заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмета лізингу, 6 328,86 грн. - пеня. Згідно вказаного нікчемного договору вартість предмету лізінгу становить 103 563 грн. 88 коп., а згідно наданої довідки АТ КБ Приватбанк від 30.09.2022р. за №5L3TMQR43I7O7LTE платіж клієнта згідно доданої таблиці становив 13 694 грн. 29 коп. З врахуванням зазначеного, позивач посилаючись на ст.625 ЦПК та індекс інфляції з наступного дня після ухвалення Київським апеляційним судом постанови у справі №753/19798/16-ц від 14.07.2021р., нараховує: - інфляційні нарахування - 36921.11 грн.; сума санкції 3 % річних = 4571.25 грн. Таким чином, ціна позову становить 175 186.65 грн. (133694.29 грн. + 36921.11 грн. + 4571.25 грн.). Відтак, позивач просить суд: - застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: недійсного договору фінансового лізингу №К500А+28383041 від 21 травня 2013 року, та стягнути з відповідача суму заборгованості, що виникла з виконання позивачем [PERSON] , недійсного договору №К500А+28383041, у розмірі 175 186 грн. 65 коп. 23.02.2023 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді Ільєвій Т.Г. 01.03.2023, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 02.03.2023 ухвалою суду було позовну заяву залишено без руху. 16.03.2023 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено в порядку спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 08.06.2023 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не погоджується з доводами позивача. Так, вказує, що у постанові ВС від 20.05.2020 у справі № 367/836/18 зазначено, з якого моменту слід відраховувати початок перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину. «Апеляційний суд, дійшовши висновку про нікчемність укладеного між сторонами попереднього договору, ураховуючи вказані норми матеріального права, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, правильно вважав, що перебіг позовної давності за вимогами про повернення отриманих відповідачем коштів за цим правочином розпочався з моменту, коли покупець передав, а продавець прийняв гроші у сумі 65 877,0 грн. Аналогічний по суті висновок зроблений у постановах ВС від 21.06.2018 у справі №333/2051/16-ц, від 18.03.2020 у справі №755/612/16-ц. Тож доводи касаційної скарги про те, що порушення права на повернення отриманих відповідачем коштів за попереднім договором розпочалося пізніше, тому позовну давність не пропущено, є безпідставними. Адже це суперечать приписам ч.3 ст. 261 ЦК, якою встановлений перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину». Враховуючи вищенаведені висновки, а позивачем не заперечується, та матеріалами справи підтверджуется, що початок перебігу строку позовної давності почався у позивача не з моменту звернення відповідачем до суду у жовтні 2016 року, яким було встановлено, що позивачем, станом на 20.12.2014 року, було внесено останній платіж по договору лізінгу, після чого, позивач відмовився від добровільного його виконання. Тобто, для вимог про застосування наслідків нікчемного правочину перебіг строку позовної давності починається від дня, коли почалося виконання даного правочину. З матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що на виконання договору лізінгу від 21.05.2013 року, позивач почав виконання договору лізінгу з 22.07.2013 року та станом на 20.12.2014 передав відповідачу 78650,41 гривень в частині відшкодування частини вартості предмету лізінгу. Таким чином, строк позовної давності розпочався з 22 серпня 2013 року і закінчився 22 серпня 2016 року, в той час як позивач звернувся до суду з даним позовом лише в лютому 2023 року, тобто з пропуском передбаченого законом строку позовної давності. При цьому, звернення відповідачем до суду з вимогою про стягнення заборгованості не перериває строків позовної давності. Відтак, представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності. Представник позивача з`явився в судове засідання, подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, вимоги позову підтримав. Представник відповідача з`явився в судове засідання, подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, заперечував щодо задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Так, стороною позивача долучено до матеріалів справи копію постанови Київського апеляційного суду від 14.07.2021 у справі №753/19798/16, з якої вбачається, що між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 21 травня 2013 року був укладений договір фінансового лізингу №К500А+28383041. В подальшому заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» 24 913,47 грн. заборгованості по залишку вартості предмету лізингу за заявою про приєднання до умов та правил надання фінансового лізінгу №К500А+28383041 від 21 травня 2013 року, 1 378 грн. судового збору, а всього 26 291,47 грн., в задоволенні стягнення решти суми відмовлено. Разом з цим, [PERSON] було оскаржене дане рішення, та в подальшому постановою Київського апеляційного суду від 14.07.2021 дане заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року було скасоване та ухвалене нове судове рішення, яким було відмовлено в позові Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк». Мотивуючи дане рішення суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що договір фінансового лізингу №К500А+28383041 від 21 травня 2013 року, підписаний сторонами є в цілому нікчемним, оскільки сторонами не додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Таким чином, доцільно зазначити, що правовідносини, які виникають у зв`язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору, укладеного з урахуванням правил статті 628 ЦК України. За імперативним положенням статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відтак, з врахуванням зазначеного, можна прийти до висновку, що позивач наділений правом повернення сплачених коштів, а тому його вимоги є обгрунтованими. Крім того, відповідно до ст. 216 ЦК України у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Разом з цим, суд звертає увагу, що згідно вимогам ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Відповідно до положень ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, виконання сторонами нікчемного правочину почалось у липня 2013 року, натомість із позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину позивач звернувся до суду у лютому 2023 року, тобто із пропущенням встановлено законом строку позовної давності, який сплинув у серпні 2016 року. Наведене свідчить про звернення позивача до суду із відповідним позовом поза межами визначеного законом трирічного строку позовної даності. Поскільки на час звернення позивача до суду строк позовної даності за заявленими вимогами сплив, і в матеріалах прави наявна заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, у задоволенні позову про стягнення сплачених за нікчемним договором фінансового лізингу сум слід відмовити, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, а також і стосовно нарахувань здійснених позивачем у відповідності до положень ст. 625 ЦК України з урахуванням положень ст. 266 ЦК України. У своїй постанові від 18.03.2020 року в справі №755/612/16-ц Верховний Суд зазначив, що нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Зазначений договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань. Таким чином, визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17. За таких обставин відсутні підстави для надання юридичної оцінки окремим пунктам договору на предмет їх несправедливості у розумінні Закону України "Про захист прав споживачів". Щодо позовної давності за вимогами застосування наслідків нікчемного правочину. Установлено, що відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до статей 256, 257, 260 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (статті 251 - 254 ЦК України). Згідно із частинам першою та третьою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Судами встановлено, що виконання договору між сторонами розпочалося з дня його укладення, тобто - з 17 травня 2012 року. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статей 626 - 629 ЦК України). Відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, з урахуванням встановлених обставин, обґрунтовано виходив із того, що відносно вимог застосування наслідків нікчемного (недійсного) правочину сплив строк позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі. Доводи касаційної скарги щодо безпідставного застосування апеляційним судом строку позовної давності, оскільки початок його обчислення необхідно проводити з часу, коли позивачці стало відомо про несправедливі умови Договору про фінансовий лізінг - з вересня 2014 року, є необґрунтованими, оскільки протирічать приписам частини третьої статті 261 ЦК України. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, в зв`язку із застосуванням наслідків спливу строку позовної давності про сплив якої заявлено стороною відповідача. Відповідно до вимог ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 82 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до п. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У рішенні ЄСПЛ від 29.01.2013 у справі «Zolotas v. Greece» зазначено, що інститут строків давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати правову певність, встановлюючи межу для дій або ж перешкоджаючи несправедливості, яка могла б бути скоєна, якби суди мали ухвалювати рішення щодо подій, які відбулися у далекому минулому. Так, у справі «Пономарьов проти України» (рішення від 29.09.2008) ЄСПЛ таким чином визначився з позицією щодо процесуальних строків: «У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип res judicata». Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. З врахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, у звязку з пропуском строків позовної данвості. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed