Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

11 лютого 2022 року позивач звернувся до Балаклійського районного суду Харківської області з вищевказаним позовом. Ухвалою судді Балаклійського районного суду Харківської області від 15 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі та витребувано у відповідача письмові докази. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 18 березня 2022 року № 11/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Балаклійського районного суду Харківської області і визначено Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області. Згідно зі штампом вхідної кореспонденції зазначену справу отримано Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області 15.05.2023, проте у матеріалах справи наявна довідка про те, що справа надійшла для розгляду з Балаклійського районного суду Харківської області відповідно до акту приймання-передачі справ від 21.03.2023. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 травня 2023 року для розгляду цієї справи визначено суддю Майну Г. Є. Ухвалою судді Майної Г. Є. від 16 травня 2023 року цивільну справу прийнято до провадження. Справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. На адресу відповідача повторно направлено ухвалу суду від 15 лютого 2022 року про витребування доказів - для виконання, яку останній отримав повторно 03 липня 2023 року. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з 27.05.2021 по 08.12.2021 він працював у ПрАТ «БАЛЦЕМ» на посаді вантажника, зайнятого вантаженням цементу в цеху пакування цементу та відвантаження. З 01 вересня 2021 року по момент звільнення заробітну плату йому виплачено не було, внаслідок чого утворилася заборгованість з виплати заробітної плати. Також не проведено повного розрахунку при звільненні, а саме: не виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку. Позивач неодноразово усно звертався до відповідача з вимогою виплатити заробітну плату та проведення остаточного розрахунку при звільненні, однак ніяких дій з боку відповідача не вчинено, остаточний розрахунок при звільненні не проведено, також не видано і довідки про розмір заборгованості. Також, позивачем на адресу відповідача направлено заяву про виплату нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсацію за час затримки у виплаті середньої заробітної плати з урахуванням індексу зростання цін, а також видання довідки про суму заборгованості по заробітній платі та інших документів. У відповідь позивачем отримано лист та довідку про доходи за вересень 2021 року - грудень 2021 року, копію наказу про прийняття на роботу та копію наказу про припинення трудового договору. Однак вказаний лист та додані до нього матеріали не містять інформації про суму заборгованості по заробітній платі. При цьому не надано і окремої довідки про суму невиплаченої заробітної плати, розмір якої вказано у розрахунковому листі. Позивачем від органу Пенсійного фонду України отримано довідку за формою ОК-7, згідно з якою внески відповідачем станом на дату отримання довідки сплачено по вересень 2021 року. Факт наявності заборгованості з боку відповідача підтверджується розрахунковими листами за період з вересня по грудень 2021 року. У виданому розрахунковому листі за грудень 2021 року вказано, що борг за підприємством на кінець місяця становить 38 055,55 грн., з яких компенсація відпустки - 6 028,23 грн. Відзиву на позовну заяву від відповідача у встановлений суддею в ухвалі про відкриття провадження строк не надходило. Про розгляд справи відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 14 ліквідовано, як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1, в тому числі - Головне управління Держпраці у Харківській області. Утворено, в тому числі - Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці. Позивачем в позові вказано в якості третьої особи - Головне управління Держпраці у Харківській області, внаслідок чого судом справа розглядається за участю належної третьої особи. Третьою особою отримано ухвалу про прийняття справи до провадження, проте пояснень на позов третьою особою у встановлені судом строки не подано. У судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подавав, тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про день, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подавала, за таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у її відсутність. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши докази у справі, установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. З трудової книжки позивача, наданої суду у засвідченій ним копії, убачається, що він перебував у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «БАЛЦЕМ» з 27 травня 2021 року (наказ про прийом № 551/21-п від 25.05.2021), займаючи посаду вантажника, зайнятого вантаженням цементу в цеху пакування цементу та відвантаження, по 08 грудня 2021 року (наказ про звільнення № 569/21-З від 08.12.2021 (а.с. 12,13). З наказу № 569/21-З від 08.12.2021 про припинення трудового договору за ст. 38 КЗпП України, наданого суду у засвідченій позивачем копії, убачається визнання роботодавцем факту наявності компенсації за 13 днів відпустки (а.с. 14). 25 січня 2022 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій повідомляв про невиплату йому сум, належних при звільненні, порушення його прав та просив: надати обґрунтування підстав затримки у виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, а також не проведення повного розрахунку при звільненні; в найкоротші строки здійснити повний розрахунок, провівши виплату нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 вересня 2021 року по 08 грудня 2021 року, грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсацію за час затримки у виплаті середньої заробітної плати з урахуванням індексу зростання цін, та інші виплати, які належали до виплати під час звільнення; надати у вигляді довідки інформацію про нараховані, виплачені та не виплачені суми при звільненні, з повним помісячним та поденним розшифруванням кожної позиції (виокремленням різних складових); видати довідку про загальну суму заборгованості по виплаті заробітної плати, довідку про середній заробіток (середньоденний та середньомісячний), інформацію про кількість днів невикористаної відпустки та про розмір нарахованої при звільненні грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки, завірену належним чином копію наказу про прийом на роботу, завірену належним чином копію наказу про звільнення з роботи, оформлену належним чином виписку з колективного договору. Позивачем направлено вищевказану заяву на адресу відповідача з описом вкладення у лист з оголошеною цінністю (а.с. 16-17, 18-19). 01 лютого 2022 року відповідачем надано позивачу відповідь на заяву, згідно з якою позивачу надано довідку про доходи № 97 за вересень 2021 року - грудень 2021 року, копію наказу про прийняття на роботу та копію наказу про припинення трудового договору (а.с. 20). При цьому, не надано окремої довідки про суму невиплаченої заробітної плати, розмір якої вказано у розрахунковому листі за грудень 2021 року. З довідки про доходи № 97 від 01 лютого 2022 року вбачається нарахування відповідачем позивачу заробітної плати за період з вересня 2021 року по грудень 2021 року у загальному розмірі 47 273,99 грн. Відомостей про виплату нарахованих сум довідка не містить (а.с. 21). У виданому розрахунковому листі за грудень 2021 року вказано, що борг за підприємством на кінець місяця становить 38 055,55 грн., з яких компенсація відпустки - 6 028,23 грн. (а.с. 15). Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 15 лютого 2022 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів про суму заборгованості по виплаті заробітної плати за період, за який вона утворилася, довідки про середній заробіток позивача. Ухвалу суду відповідачем отримано 18.02.2022 та повторно 03.07.2023, однак у встановлений строк витребувані докази не надані. Причини ненадання суду не повідомлені. Позивачем у позові вказано, а відповідачем не спростовано належними доказами, що в день звільнення позивача відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. З огляду на наведене, суд визнає доведеною ту обставину, що відповідач не провів розрахунок у день звільнення та у подальшому не виплатив заробітну плату позивачу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Конституції України, ЦК України, КЗпП України, Закону України «Про оплату праці». Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1 статті 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, наданими позивачем доказами та фактом ненадання відповідачем доказів, витребуваних судом, судом установлено, що станом на момент звільнення роботодавець мав заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати за вересень 2021 року - грудень 2021 року. При цьому, відповідачем не виконано обов`язок щодо виплати всіх сум, належних позивачу при звільненні. Закон України «Про відпустку» установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про відпустку» установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України та частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустку», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустку» передбачено, що щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина 1 статті 6 Закону). Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з заробітної плати у сумі 38 055,55 грн. (сума визначена з урахуванням утриманих податків й інших платежів), з яких компенсація відпустки складає 6 028,23 грн., підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом задоволено вимоги про стягнення заборгованості з заробітної плати, за якими позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved