Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

05.01.2023 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява Одеської міської ради до [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самовільно зведеної прибудови, в якій позивач просить суд: - скасувати рішення державного реєстратора Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцької Христини Богданівни від 15.05.2017 року за індексним номером №35179881, що є підставою для припинення права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1247257951101, із закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; - зобов`язати [PERSON] звільнити за власний рахунок самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом знесення самочинно зведеної прибудови, площею 24,5 кв.м., до квартири [ADDRESS] ; - вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 20.07.2001 року [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 33,1 кв.м. Відповідно до інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцькою Христиною Богданівною 15.05.2017 року винесено рішення про державну реєстрацію прав, за індексним номером №35179881, на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1247257951101. Представник позивача вважає вказане рішення державного реєстратора незаконним, оскільки відповідачем не було надано належних документів для проведення вказаної державної реєстрації прав, а збільшення площі квартири відбулось за рахунок самочинно збудованої незаконної прибудови до неї, площею 24,5 кв.м., яка здійснена відповідачем без дозвільних документів та на земельній ділянці, комунальної власності, яка не відведена [PERSON] . Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з вищевказаним позовом. Зазначена справа скерована до суду засобами поштового зв`язку 29.12.2022 року. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. Одночасно з позовом представником позивача подано заяву про забезпечення позову. Згідно з п.2 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом. Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. У відповідності до висновків Верховного\~Суду викладених\~у постанові\~від 14.06.2021\~року по\~справі №308/8567/20, законодавець передбачив відповідний процесуальний порядок розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі. Для розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі встановлені різні процесуальні строки: два та п`ять днів відповідно. Першочерговим при надходженні на розгляд суду заяви про забезпечення позову є надання оцінки щодо порядку звернення з нею до суду, за умови дотримання якого здійснюється її розгляд по суті. За наслідком чого ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 09.01.2023 року заяву представника позивача Одеської міської ради про забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/836/23, а саме: - Накладено арешт на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1247257951101. - Встановлено заборону органам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією прав, внесенням записів та змін до них у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1247257951101. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 02.02.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Також, разом з позовом представником позивача надано до суду клопотання про витребування доказів, в якому представник просив суд витребувати з Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірену копію реєстраційної справи №1247257951101 щодо об`єкту нерухомого майна квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 127257951101) та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 15.05.2017 року за індексним номером 35179881. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29.03.2023 року клопотання представника позивача Одеської міської ради про витребування доказів залишено без задоволення. 21.03.2023 року від представника відповідача по справі надійшло клопотання про закриття провадження по справі на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки вже наявне рішення Київського районного суду міста Одеси від 24.10.2019 року по цивільній справі №520/4964/19, з приводу розгляду того ж самого предмету розгляду, між тими самими сторонами та з тих самих підстав, що і в цій справі. 24.03.2023 року до суду надійшли письмові заперечення від представника позивача проти задоволення вказаного клопотання, з посиланням на те, що рішення Київського районного суду міста Одеси від 24.10.2019 року за наслідком розгляду цивільної справи №520/4964/19, стосується інших сторін по справі та з інших підстав. За наслідком розгляду вказаного клопотання, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29.03.2023 року клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про закриття провадження по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самовільно зведеної прибудови залишено без задоволення. Провадження по цивільній справі №947/836/23 за позовною заявою Одеської міської ради до [PERSON] в частині вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності закрито. Розгляд цивільної справи №947/836/23 за позовною заявою Одеської міської ради до [PERSON] в частині вимог про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самовільно зведеної прибудови, продовжено в порядку цивільного судочинства у відповідності до вимог ЦПК України. 11.05.2023 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 23.06.2023 року до суду в електронній формі надійшла заява від представника позивача Одеської міської ради про скасування заходів забезпечення позову, вжитих по цивільній справі №947/836/23 за позовом Одеської міської ради до [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самовільно зведеної прибудови. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 26.06.2023 року заяву представника позивача Одеської міської ради про скасування заходів забезпечення позову, вжитих по цивільній справі №947/836/23 - повернуто заявникові без розгляду. 30.06.2023 року представник позивача повторно звернувся до суду з вищевказаною заявою про скасування заходів забезпечення позову, вжитих по цивільній справі №947/836/23. Вказану заяву у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було розподілено судді Літвіновій І.А. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси в складі головуючого судді Літвінової І.А. від 17.08.2023 року вказану заяву задоволено та скасовано заходи забезпечення позову,\~в частині\~заборони органам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які дії пов`язані з державною реєстрацією прав, внесення записів та змін до них у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1247257951101, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 січня 2023 року під головуванням судді Калініченко Л.В. у цивільній справі № 947/836/23 за позовом Одеської міської ради до [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та скасування рішення державного реєстратора. Так, до судового засідання призначеного на 04.10.2023 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення судового засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. Однак, від представника позивача по справі до суду надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності позивача. Сторона відповідача про причини неявки суд не повідомила. Також, судом враховується, що відповідач безпосередньо обізнаний про наявний відносно нього судове провадження, враховуючи прийняття участі його представником на стадії підготовчого провадження по справі. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, представник [PERSON] адвокат Ю.В. Шинкаренко ознайомився з матеріалами справи 17.03.2023 року. Поряд з цим, у п`ятнадцятиденний термін з дня ознайомлення з матеріалами справи процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, як і не було надано жодних письмових пояснень з приводу спору під час розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні призначеному 04.10.2023 року за відсутності сторін по справі, на підставі документів наявних в матеріалах справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2001 року [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 33,1 кв.м., втому числі житловою 17,3 кв.м. Квартира розташована на першому поверсі багатоповерхового житлового будинку. В 2003 році [PERSON] звертався до КП «ЖКС «Чорноморський» з заявою про надання йому дозволу на прибудову балкону до однокімнатної квартири. [PERSON] здійснив добудову до квартири. Внаслідок добудови сталася зміна геометричного розміру квартири шляхом втручання в огороджуючі конструкції будинку з системами загального користування та прибудови на рівні першого поверху з розташуванням в його межах житлового приміщення площею 11,7 кв.м. та приміщення кухня площею 12,1 кв.м. 15.05.2017 року право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 57,6 кв.м., в тому числі житловою 29 кв.м. зареєстровано на ім`я [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про реєстрацію, прийнятого державним реєстратором Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцькою Х.Б. В липні 2018 року Управлінням ДАБК Одеської міськради на підставі звернення фізичної особи і у відповідності до вимог ст.41 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» проведена позапланова перевірка дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил за адресою [ADDRESS] . За результатами перевірки посадовою особою Управління ДАБК складено 01.08.2018 року акт № 000938, в якому зазначені виявлені в ході перевірки порушення та [PERSON] видано обов`язковий до виконання припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 01.08.2019 року з вимогою знести самочинно добудовану прибудову до квартири [ADDRESS] ; складено протокол про адміністративне правопорушення та притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.9 ст.96 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10 200 грн. (постанова №531718 від 15.08.2018 року). Оскільки [PERSON] не виконав припис УДАБК і не привів квартиру у відповідність до договору купівлі-продажу від 2001 року (за геометричними розмірами), УДАБК звернулось до суду з відповідним позовом (справа №520/4964/19). За наслідком розгляду вказаної цивільної справи №520/4964/19, Київським районним судом міста Одеси 24.10.2019 року ухвалено судове рішення, яким позов Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до [PERSON] і Державного реєстратора Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцької Христини Богданівни про скасування рішення державного реєстратора і зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано неправомірним та скасовано рішення державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцької Христини Богданівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35179881 від 15.05.2017 року. Зобов`язано [PERSON] привести самочинно реконструйований об`єкт нерухомості квартиру [ADDRESS] у відповідності до договору купівлі-продажу від 20.07.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за №4482. Вказане судове рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Також, вищевказані обставини встановлені вказаним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 24.10.2019 року по справі №520/4964/19, яким також встановлено, що відповідач зробив прибудову до квартири на прибудинковій території багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] без відповідних на те дозвільних документів. Тобто, прибудова має статус самочинного будівництва. Частинами 5, 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Приймаючи вищевикладене, положення ст. 82 ЦПК України, в силу преюдиційності, встановлені обставини рішенням Київського районного суду міста Одеси від 24.10.2019 року по справі №520/4964/19, яке набрало законної сили, судом не ставляться під сумнів та додатковому доказуванню не підлягають. Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1\~Конституції України). Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ), практика якого застосовується судом як джерело права відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», неодноразово звертав увагу на те, що «право, передбачене частиною першою статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби\~національна правова система дозволяла остаточному та обов`язковому судовому рішенню залишатися без дії на шкоду однієї зі сторін» (рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі\~Hornsby\~v.\~Greece\~(«Хорнсбі проти Греції»), п.40), рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі\~Shmalko\~v.\~Ukraine\~(«Шмалько проти України»), п. 43). Поряд з цим, судом встановлено, що вказане рішення Київського районного суду міста Одеси від 24.10.2019 року по справі №520/4964/19, яке набрало законної сили, не було виконано відповідачем по справі, виходячи з наступного. У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкті нерухомого майна за №316065912 від 25.11.2022 року, за [PERSON] залишається зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстроване на підставі рішення державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцької Христини Богданівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35179881 від 15.05.2017 року, яке в свою чергу було визнано неправомірним та скасовано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 24.10.2019 року по справі №520/4964/19. Також, з поданих до суду документів, судом встановлено, що надалі 01.03.2021 року року працівниками Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради було здійснено обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території міста Одеси, а саме за адресою: [ADDRESS] , за наслідком чого встановлено, що за вказаною адресою здійснено прибудову орієнтовним розміром 4,0*7,0 м. на першому поверсі. У відповідності до реєстру речових парв на нерухомість встановлено, що квартира [ADDRESS] , має загальну площу 57,6 кв.м. та належить на парві власності [PERSON] . За наслідком вказаної перевірки складено відповідний акт обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території міста Одеси від 01.03.2021 року. За наслідком встановленого, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (надалі - УДАБК ОМР) 23.03.2021 року звернулось до Одеської міської ради з відповідним листом за № 01-17/68/л з повідомленням про виявлені обставини. У листі, УДАБК ОМР також зазначено, що згідно з даними реєстру будівельної діяльності встановлено відсутність реєстрації дозвільних документів за адресою: [ADDRESS] . Також у відповідності до акту огляду земельної ділянки від 20.04.2021 року складеного спеціалістами відділу самоврядування контролю за використанням і охороною земель та дотриманням земельного законодавства Управління земельних ресурсів Департаменту комунальної власності Одеської міської ради вбачається, що за результатами перевірки встановлено, що до квартири [ADDRESS] , на прибудинковій території, яка належить територіальній громаді міста Одеси, здійснено будівництво прибудови, у результаті якої, зайнято земельну ділянку орієнтовною площею 28 кв.м. Зазначено, що інформація стосовно прийняття рішення Одеською міською радою щодо передачі у власність або користування (оренду) земельної ділянки орієнтовною площею 28 кв.м. за вищевказаною адресою у Департаменту відсутня. На підставі викладено у акті зафіксовано, що внаслідок здійснення будівництва прибудови до квартири [ADDRESS] , [PERSON] самовільно зайняв земельну ділянку орієнтовною площею 28 кв.м., що є порушенням вимог п.б ч.1 ст.211 ЗК України. Листом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 30.04.2021 року за №389/112-21 повідомлено, що згідно з книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та договорів оренди, станом на 31.12.2012 року у Відділі відсутня інформація щодо реєстрації права власності (користування) на земельні ділянки, зокрема в [ADDRESS] . Листом Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 20.04.2021 року за №01-11/1182 повідомлено, що за даними архіву та відділу загального листування містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на земельній ділянці за вищевказаною адресою в департаменті не зареєстровані. Також повідомлено, що в журналі реєстрації дозволів інспекції ДАБК м. Одеси, дозвіл на виконання будівельних робіт за адресою: [ADDRESS] , не значиться. Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять. Щодо заявлених вимог, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1\~ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда або інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони: 1) збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) чи з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно зі\~ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»,\~право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених\~статтею 31\~цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 3-1) отримання права на виконання підготовчих та будівельних робіт у випадках, визначених цим Законом; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 4-1) державна реєстрація спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва та майбутній об`єкт нерухомості у випадках, визначених законом; 4-2) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування); 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом та прийнятий в експлуатацію у випадках, визначених цим Законом, об`єкт (його складову). Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування. Фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва. Містобудівні умови, обмеження та технічні умови для проектування об`єктів будівництва в рамках здійснення державно-приватного партнерства або реалізації проекту, що здійснюється на умовах концесії, можуть надаватися приватному партнеру, концесіонеру на підставі документа, що засвідчує право користування земельною ділянкою, виданого підприємству, установі, організації, що є балансоутримувачем майна, що передається у концесію, за умови, що така земельна ділянка (або її частина) відповідно до положень договору необхідна для здійснення державно-приватного партнерства або реалізації проекту, що здійснюється на умовах концесії. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що відповідачем [PERSON] були проведені будівельні роботи, за наслідком чого було здійснено будівництво прибудови до квартири [ADDRESS] , внаслідок чого остання збільшила загальну площу з 33,1 кв.м., до 57,6 кв.м., однак земельна ділянка на якій здійснено відповідачем будівництво у встановленому законом порядку для такого будівництва не відводилась, жодні дозвільне документи для проведення будівельних робіт відповідачем не отримувались. Також, [PERSON] було зареєстровано право власності на вказану квартиру зі збільшеною площею, яка в свою чергу (державна реєстрація прав) була визнана неправомірною та скасована рішенням Київського районного суду міста Одеси від 24.10.2019 року по справі №520/4964/19. За наслідком чого, з урахуванням висновків встановлених рішенням Київського районного суду міста Одеси від 24.10.2019 року по справі №520/4964/19, суд вважає встановленим, що здійснена відповідачем [PERSON] прибудова до квартири [ADDRESS] , внаслідок чого остання збільшила загальну площу з 33,1 кв.м., до 57,6 кв.м., є самовільним будівництвом, внаслідок чого відповідачем самовільно зайнято земельну ділянку площею 24,5 кв.м. (57,6-33,1=24,5). Самочинне будівництво є порушенням установлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки. Встановлене судом узгоджується також із практикою Верховного Суду України, зокрема, у справі № 6-579цс17. За правовою позицією Верховного Суду, зокрема, в постанові від 21.02.2018 року у справі № 752/8153/14-ц у розумінні ч. 1\~ст. 376 ЦК України\~самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, згідно з положеннями\~\~частини другої статті 415 ЦК України землекористувач має право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, переданій йому для забудови. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)). Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці. Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на будівлю набуває лише той, хто має речове право на землю. Відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. Згідно із ч. 1\~ст. 83 ЗК України,\~у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Відповідно до\~ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»,\~територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Виходячи зі змісту\~ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення державного контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо. Відповідно до\~статей 124-126 ЗК України,\~обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у зазначеної особи таких документів свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки. Згідно зі\~ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»,\~самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Зазначене узгоджується із практикою Верховного Суду, (зокрема, справа № 1940/1655/18), за якою будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~є самовільним заняттям земельної ділянки. Відповідно до\~ст. 212 ЗК України,\~самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Оскільки Одеська міська рада, як територіальна громада міста Одеси не приймала будь-яких рішень щодо передачі у власність або користування земельної ділянки для будівництва прибудови до квартири відповідача, внаслідок чого остання збільшила площа на 24,5 кв.м., а будівництво відповідачем зазначеної споруди здійснено за рахунок земельної ділянки комунальної власності територіальної громади м. Одеси, яка не була відведена для такої мети у встановленому законом порядку, а відтак такі дії є незаконними. Згідно зі\~ст. 391 ЦК України,\~власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності. Відповідно до п. б ч. 3\~ст. 152 ЗК України,\~до способів захисту прав на земельні ділянки належить, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав . Такий спосіб судового захисту спрямований на припинення порушення прав осіб, які є власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких здійснено самочинне будівництво, а також відновлює становище, яке існувало до здійснення протиправної забудови. Оскільки спірна земельна ділянка є самовільно зайнятою відповідачем шляхом розміщенням на ній самочинно збудованих споруд та використанням її під цим об`єктом, суд вважає очевидним порушення майнових прав та законних інтересів територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради як власника спірної земельної ділянки. Згідно з ч. 4\~ст. 376 ЦК України,\~якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Право позивача на звернення із даним позовом в порядку\~ЦПК України\~узгоджується із п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», за яким відповідно до вимог\~ст.\~376\~ЦК України, право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~статті 89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Приймаючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про доведеність і обґрунтованість заявлених вимог Одеської міської ради, оскільки стверджені посилання знайшли своє обґрунтування під час розгляду справи, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню, у зв`язку з чим слід зобов`язати [PERSON] звільнити за власний рахунок самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом знесення самочинно зведеної прибудови, площею 24,5 кв.м., до квартири [ADDRESS] . Враховуючи задоволення позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню у відшкодування витрат зі сплати судового збору 3721 гривня 50 копійок, які складаються з витрат за пред`явленою вимогою немайнового характеру в сумі 2481,00 грн. та заявою про забезпечення позову в сумі 1240,50 грн. При вищевикладених обставинах та

Outcome: approved