Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

03.08.2023 [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 09.03.1979 між [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу - [PERSON] ) зареєстрований шлюб. У даному шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначила, що на день пред`явлення даного позову до суду їй виповнилося 72 роки та вона потребує від відповідача матеріальної допомоги, а відповідач їй таку допомогу не надає. Необхідність у матеріальній допомозі від відповідача зумовлена тим, що розмір пенсії позивача є мінімальним, позивач хворіє тяжкими захворюваннями, зокрема має захворювання правої молочної залози І ступеня ІІІ клінічної групи, інфільтруюче запалення, бронхіт. Також позивач є особою з другою групою інвалідності довічно. При цьому витрати позивача для нормального забезпечення її життєдіяльності в місяць становлять близько 8850 грн, з яких: 500 грн - овочі, 1000 грн - м`ясні продукти, 500 грн - крупи, 500 грн - фрукти, 500 грн - молочна продукція, 150 грн - вода, 3000 грн - лікарські засоби, 1000 грн - одяг, 500 грн - засоби гігієни, 500 грн - утримання житла, 700 грн - витрати на транспорт. Оскільки позивач є непрацездатною особою та отримує мінімальну пенсію, розмір якої покриває лише придбання частини продуктів харчування та ліків, відтак коштів для забезпечення життєдіяльності позивача не вистачає, що свідчить про скрутне матеріальне становище останньої. Також позивач вказала, що не отримує державні пільги чи субсидії, у неї відсутнє майно, яке може приносити їй дохід. За таких підстав позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн щомісячно. 04.08.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання на 05.09.2023 та надано сторонам строк для подання заяв по суті справи. 05.09.2023 за клопотанням відповідача судове засідання відкладено на 05.10.2023. 26.09.2023 відповідач подав відзив, в якому позов не визнав, заперечував проти задоволення позову та просив у позові відмовити. Відзив мотивований тим, що 05.08.2010 між відповідачем та [PERSON] (після реєстрації шлюбу - [PERSON] ) укладений шлюб. У даному шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Відтак на утриманні відповідача знаходяться його дружина [PERSON] , яка не працює, та їхній неповнолітній син [PERSON] . Як зазначив відповідач, його дохід є незначним та не дозволяє йому допомагати матері в більшій мірі, ніж є станом на даний момент. Так, на посаді апаратника процесу бродіння у ТОВ «Пивоварня «Опілля» місячний дохід відповідача становить близько 15000 грн, що не покриває навіть витрати, необхідні для утримання його сім`ї. Також, на думку відповідача, [PERSON] не довела, що потребує матеріальної допомоги, зокрема від відповідача. Однак у разі, якщо суд дійде переконання про задоволення позовних вимог [PERSON] , просив стягувати з нього аліменти на утримання [PERSON] у розмірі не більше 1000 грн. У судовому засіданні 05.10.2023 представник позивача [PERSON] - адвокат Сампара Н.М. позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та просила позов задовольнити повністю. У судове засідання 05.10.2023 позивач [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час та місце цього засідання не з`явилася. Однак приймає участь у судовому процесі через свого представника. У судове засідання 05.10.2023 відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явився без повідомлення про причини неявки. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 172 СК України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Правовідносини щодо обов`язку повнолітніх дочки, сина утримати батьків та його виконання регулюються главою 17 СК України. Частина 1 ст. 202 СК України визначає, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових складових - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. При цьому необхідність матеріальної допомоги батьків визначається судом в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. Суд має врахувати отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не є безумовною підставою для виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. Підстави звільнення від обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків передбачені у ч. 1 ст. 204 СК України, яка визначає, що дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що таке право батьків, якому відповідає обов`язок повнолітніх дітей, виникає за умови непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 212/1055/18-ц. Суд встановив, що 09.03.1979 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб. Після укладення шлюбу дружині присвоєне прізвище [PERSON] . Указане підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 8). У даному шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Такі обставини підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 7). Відтак відповідач [PERSON] є повнолітнім сином позивача [PERSON] . Обґрунтовуючи необхідність надання відповідачем матеріальної допомоги на її утримання позивач зазначила, що є непрацездатною особою, розмір доходів та стан здоров`я якої призвели до перебування позивача у скрутному матеріальному становищі. Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК № 074218 від 01.06.2004 [PERSON] , 1951 року народження, є особою з інвалідністю другої групи загального захворювання, довічно (а.с. 13). Як вбачається з посвідчення серії [NUMBER] , 20.07.2004 виданого УПФ в м. Тернополі, [PERSON] , [INFO] , є пенсіонером по інвалідності другої групи з 01.06.2004 довічно (а.с. 12). Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда № 19 від 02.12.2020 [PERSON] є інвалідом ІІ групи, проходить фізичну, професійну та трудову реабілітацію та потребує протезних ортопедичних виробів (а.с. 16-19). Також у період з 05.04.1999 до 25.04.1999 позивач перебувала на лікуванні в стаціонарному відділенні ТООД з діагнозом «Захворювання правої молочної залози І ступеня ІІІ клінічної групи, Т1N0M0» (а.с. 5). Частини 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд встановив, що позивач належними доказами довела, що є непрацездатною матір`ю повнолітнього сина [PERSON] . Разом з тим докази на підтвердження свого матеріального становища, а відтак і на потребу від відповідача матеріальної допомоги позивач суду не надала. Зокрема, позивач не надала жодних доказів на підтвердження розміру свого доходу та своїх витрат. При цьому захворювання молочної залози у позивача мало місце ще у 1999 році. Позивач не підтвердила, що станом на даний час таке захворювання досі має місце та що у зв`язку із таким захворюванням позивач несе витрати на лікування, які є неспівмірними з розміром її доходу. Знову ж таки у зв`язку із ненаданням доказів на підтвердження розміру доходу позивача, а також доказів вартості протезних ортопедичних виробів, яких позивач потребує у зв`язку зі своєю інвалідністю, суд позбавлений можливості встановити, чи призводять такі обставини до перебування позивача у скрутному матеріальному становищі та потреби її у матеріальній допомозі від відповідача. Доводи позивача про неотримання нею соціальних пільг та субсидій суд відхиляє за недоведеністю, оскільки наданими позивачем доказами такі обставини не підтверджені. Більше того навіть у разі, якщо позивач на даний час не отримує указані соціальні виплати, в подальшому в разі недостатності доходів позивач не позбавлена права звернутись до відповідних державних органів з заявою про надання пільг та субсидій. Також позивач не підтвердила, що відповідач є єдиною особою, від якого позивач може одержувати утримання. Крім цього, наведений у позовній заяві розрахунок витрат, які позивач несе щомісячно, жодними доказами не підтверджений, власне як і відсутність у позивача будь-якого майна. Натомість відповідач зазначив, що розмір його доходу не є достатнім для утримання дружини та неповнолітньої дитини, а також для надання позивачеві допомоги у розмірі, про який просить позивач. Так, позивач надав докази того, що з 23.02.1987 перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с. 42, у якому у них народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 42, 43). Згідно з довідкою ТОВ «Пивоварня «Опілля» № 45 від 13.09.2023 [PERSON] займає посаду апаратника процесу бродіння та загальний розмір його доходу за період з 01.03.2023 до 31.08.2023 без урахування аліментів становить 111257 грн. Податок з доходів фізичних осіб, сплачений відповідачем за вказаний період, становить 20026,31 грн (а.с. 42 зв.бік). Відтак середньомісячний розмір доходу відповідача з урахуванням сплачених податків становить 15205 грн, який, як зазначив відповідач, розподіляється на утримання не лише самого відповідача, а й його дружини та неповнолітнього сина. Відповідно до ч. 1 ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. Враховуючи зазначені вище положення закону, беручи до уваги матеріальний та сімейний стан сторін, стан здоров`я позивача, а також те, що відповідач фактично не заперечував проти сплати аліментів на утримання позивача у розмірі 1000 грн щомісячно, суд вважає справедливими та фінансово можливими для відповідача і достатніми для забезпечення належного рівня проживання позивача аліменти у розмірі 1000 грн щомісячно. При цьому наявність обставин, визначених ч. 1 ст. 204 СК України, які давали б підстави для звільнення відповідача від обов`язку утримання позивача, суд під час даного судового розгляду не встановив. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Приймаючи до уваги, що згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, а також те, що даний позов задоволено частково у сумі 1000 грн, що становить 40% від заявленої суми, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 40% судового збору у сумі 429,44 грн, а 60% судового збору у сумі 643,56 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial