Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

у червні 2023 року [PERSON] через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг», в якому просить: 1) визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу від 07 грудня 2021 року; 2) стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого авансу в розмірі 148 504 грн. 24 коп., суму інфляційних втрат в розмірі 22405 грн. 07 коп., пеню в розмірі 1 376 634 грн. 30 коп, а всього 1 547 543 грн. 76 коп.; 3) стягнути з відповідач а на його користь 10000 грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу. Згідно ухвали Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 червня 2023 року справу за вказаним позовом передано на розгляд до Деснянського районного суду м. Чернігова за територіальною юрисдикцією (підсудністю). Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 липня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що в грудні 2021 року він для особистих потреб та потреб членів своєї родини вирішив придбати легковий автомобіль. З метою придбання автомобіля в найкоротший термін, позивач зателефонував до ТОВ «Везем Шиппінг», де йому запропонували укласти попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу. Необхідність укладення попереднього договору відповідач обґрунтував необхідністю транспортування автомобіля з іншого міста, в якому він знаходиться на складі відповідача та зазначив, що після внесення позивачем оплати по виставленому рахунку, ним будуть надані відповідні послуги з підбору авто на аукціоні в США, по доставці в Україну та розмитненню. Попередній договір відповідач вислав позивачу поштою на адресу місця проживання, який було підписано позивачем та відправлено на адресу відповідача. 07 грудня 2021 року між позивачем та відповідачем ТОВ «Везем Шиппінг» було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно з умовами якого позивач та відповідач зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) на належний відповідачу транспортний засіб строком до 30 квітня 2022 року (п. 1.1. та 1.2. Договору). На виконання зазначеного договору 07 грудня 2021 року позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти в розмірі 148504 грн. 24 коп. Таким чином, на думку позивача, договір вважається укладеним, оскільки сторони прийняли його до виконання. Пунктом 1.2 договору передбачено, що Сторони зобов`язалися до 30 квітня 2022 року укласти основний договір. Позивач звертає увагу суду на те, що відповідно до умов договору та з урахуванням оплати послуг відповідач повинен був укласти з позивачем Основний договір на належний відповідачу автомобіль (п.1.1) до 30 квітня 2022 року, однак прострочив виконання такого зобов`язання на 309 днів. Крім того, позивач зазначає, що як виявилось пізніше, транспортний засіб відповідачу взагалі не належить, що робить неможливим виконання в подальшому умов договору з боку позивача. Відповідно до пункту 4.1 на теперішній час термін дії договору закінчився, позивач сплатив кошти, але відповідач свої зобов`язання не виконав. Позивачем неодноразово були ініційовані спроби вирішити конфлікт з відповідачем у позасудовому порядку шляхом усного спілкування, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав. На сьогодні позивач не отримав від відповідача жодного письмового чи усного повідомлення із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору. Також, позивач вказує на те, що пізніше виявилось та стало очевидним, що за спірним договором відповідач фактично зобов`язався надати послуги позивачу з викупу транспортного засобу за кошти позивача з онлайн-аукціону. Отже, на думку позивача, відповідач не мав на меті здійснювати продаж належного йому транспортного засобу. Його метою було надання послуг, які зазначені в розрахунку вартості як «Дилерські послуги», чим відповідач також ввів в оману позивача. Отже, позивач вважає, що за таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦК України, цей правочин слід тлумачити, як надання послуг дилера. Таким чином, позивач стверджує, що під час укладення попереднього договору відповідач ввів його в оману, оскільки спонукав дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку позивач, не погодився б. В свою чергу, відповідач не вчинив жодних дій для виконання умов попереднього договору, що свідчить про відсутність у нього намірів до реального настання наслідків, передбачених оспорюваним правочином. Відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 липня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, представник позивача надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, вказавши, що позов підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлявся у встановленому законом порядку. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Згідно з вимогами частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 07 грудня 2021 року між позивачем та відповідачем ТОВ «Везем Шиппінг» було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу. При цьому, сторони погодили всі умови договору, терміни його виконання та підписали його (а.с. 13). За вказаним попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу від 07.12.2021 ТОВ «Везем Шиппінг» та позивач зобов`язуються укласти в майбутньому договір купівлі-продажу на належний ТОВ «Везем Шиппінг» транспортний засіб Марка: Ford, модель: Focus, рік випуску: 2015, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (далі - Транспортний засіб) (п.1.1.). Згідно з п.1.2. за цим договором сторони зобов`язуються до 30 квітня 2022 року укласти основний договір. ТОВ «Везем Шиппінг» гарантує, що на момент укладання основного договору транспортний засіб, визначений у п.1.1. цього договору, буде належати їй та не буде знаходитись під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними та юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством (п.1.3.). Згідно з п.2.1. договору продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 148504 грн. 24 коп., у тому числі ПДВ - 24750 грн. 71 коп. та сплачується позивачем відповідачу в безготівковій формі на поточний рахунок в національній валюті України - гривні. Після укладення основного договору транспортний засіб підлягає державній реєстрації на власника в одному із сервісних центрів МВС України (п.3.1). Відповідно до п.4.1. Попередній договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, а саме 07 грудня 2021 року, і діє до 30 квітня 2022 року або до укладення основного договору. На виконання вимог вказаного вище договору позивачем, згідно з платіжним дорученням № 9830663 від 07.12.2021, було внесено на рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» кошти в загальній сумі 148504 грн. 24 коп., з призначенням платежу: оплата за авто згідно рахунку фактури № 10854-ВШ0077 від 07.12.2021 (а.с.10). Однак, як зазначено в позовній заяві, до теперішнього часу позивач вказаний вище автомобіль не отримав. Тому просить суд визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, що укладений 07 грудня 2021 року між ним та відповідачем - ТОВ «Везем Шиппінг». Відповідно до положень статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Перевіряючи обгрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в статті 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 частини першої статті 230 ЦК України, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Приписами статтей 6, 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, згідно яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; водночас у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. За змістом положень частини першої статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити, зокрема, назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, об`єм тощо), умови використання; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Нормативно-правовими актами, в тому числі технічними регламентами, можуть бути встановлені додаткові вимоги до змісту інформації про продукцію. Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частина третя статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає ознаки несправедливих умов договорів, що обмежують права споживача, та до таких умов відносить, зокрема, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, проте згідно з вимогами частини четвертої ст. 18 цього Закону вони не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем. Згідно зі статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи умови укладеного між сторонами попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, суд вважає, що його зміст відповідає вимогам статті 203 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Так, підписавши договір та сплативши на користь відповідача частину коштів за вказаним договором, - позивач засвідчив факт розуміння значення і умови попереднього договору, та його правові наслідки; волевиявлення сторін є вільним і відповідає їх внутрішній волі; послуга, що надається за цим договором, обрана позивачем самостійно, свідомо та розумно, без впливу обману, помилки, що свідчить про безпідставність посилання позивача на те, що відповідачем умисно вчинено дії із ведення його в оману при укладенні оспорюваного попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу. Слід зауважити, що предметом оспорюваного договору є не купівля-продаж автомобіля, а надання позивачу послуги з викупу автомобіля з аукціону, транспортування його до України та розмитнення. Про це свідчить п.1.5 попереднього договору, з якого вбачається, що ТОВ «Везем Шиппінг» здійснила викуп транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після його погодження з позивачем, та останній жодних заперечень та претензій щодо викупу транспортного засобу з метою подальшого укладення основного договору немає. З огляду на предмет позову, сторона позивача мала довести наявність законодавчо визначених підстав недійсності оскаржуваного договору, у тому числі, що укладений договір не є за суттю попереднім договором купівлі-продажу автомобіля, а є договором надання послуг дилера, а також те, що відповідач ввів позивача в оману щодо основних характеристик товару, щодо його наявності, належності відповідачу та поставки його у майбутньому. У висновку щодо застосування норми права, викладеному у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, зазначається, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У постанові від 08.06.2016 у справі № 6-330цс16 Верховний Суд України, проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно з частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Будь-яких доказів того, що транспортний засіб, що є предметом спірного договору, не належить відповідачу і він не набув на нього права власності, суду не надано. Зміст спірного договору не свідчить про будь-який дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін. Також не вбачається будь-яких умов, що завдавали б шкоди позивачу, як споживачу. Відповідно до п. 4.1 попереднього договору купівлі-продажу, строк дії даного договору до 30.04.2022 року, або до укладення основного договору, що свідчить про те, що строк дії попереднього договору на даний час не закінчився. Окремо варто вказати на те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що він звертався до відповідача із вимогою/пропозицією укласти основний договір, однак, відповідач проігнорував таку вимогу позивача та свідомо ухиляється від укладення основного договору. З огляду на приписи статтей 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та специфіку укладеного між сторонами договору, який є по своїй суті є договором про надання послуги з придбання автомобіля, неможна погодитися з доводами позивача про те, що відповідачем умисно вчинено дії із ведення його в оману та заволодіння відповідачем коштами позивача у сумі 148504 грн. 24 коп. Позивачем, всупереч вимогам статтей 12, 81 ЦПК України, не було доведено належними та допустимими доказами свої вимоги щодо недійсності укладеного з ТОВ «Везем Шиппінг» попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки умови договору, порядок і строк його виконання були погоджені сторонами. Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 11 березня 2021 року по справі № 127/11564/19. Твердження сторони позивача про те, що умови спірного договору, передбачені п.п. 1.2, 2.1, 2.3 містять жорсткий імперативний обов`язок споживача в день підписання договору оплатити вартість завдатку в розмірі повної вартості транспортного засобу, не відповідає дійсності та не ґрунтується на умовах укладеного між сторонами договору. Крім того, не відповідають дійсності твердження сторони позивача про неконкретизованість обов`язку відповідача щодо строків придбання транспортного засобу та наслідків зволікання з виконанням такого обов`язку, оскільки визначено строк укладення основного договору та дії спірного договору - 30.04.2022 (п. 1.2, 4.1 договору), а також передбачено можливість продовження цього терміну за згодою сторін (п. 4.2 договору). Варто вказати на те, що невиконання чи неналежне виконання договору самі по собі не є підставою для його недійсності, та, на думку суду, стороною позивача обрано невірний спосіб захисту своїх прав, що також свідчить про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним за викладених в позові обгрунтувань. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обгрунтування позовних вимог в частині визнання оспорюваного договору недійсним не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, позивачем не доведено порушення його прав, у зв`язку із укладенням договору та фактично обрано невірний спосіб захисту, а відтак в задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити. Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 07 грудня 2021 року сторони зобов`язались до 30 квітня 2022 року укласти договір купівлі-продажу на належний ТОВ «ВеземШиппінг» транспортний засіб Марка: Ford, модель: Focus, рік випуску: 2015, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . У встановлений строк основний договір купівлі-продажу транспортного засобу сторонами укладено не було, у зв`язку з чим попередній договір слід вважати припиненим. Відповідно, сплачені позивачем кошти на рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» згідно платіжного доручення від 07 грудня 2021 року на підставі рахунку № 10854-ВШ0077 від 07 грудня 2021 року в загальній сумі 148504 грн. 24 коп. підлягають поверненню як аванс. Крім того, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення втрат від інфляції в розмірі 22405 грн. 07 коп. за період з травня 2022 року по лютий 2023 року, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, виходячи із наведеного нижче розрахунку. Індекс інфляції за період з травня 2022 року по лютий 2023 року становить 148504 грн. 24 коп. (сума боргу) х 1,027 х 1,031 х 1,007 х 1,011х1,019х1,025х1,007х1,007х1,008=170909 грн. 46 коп., сума інфляційних витрат складає: 170909 грн. 46 коп. - 148504 грн. 24 коп. = 22405 грн. 07 коп. Проте, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 1 376 634 грн. 30 коп. Вимоги про стягнення пені заявлені позивачем на підставі статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до положень частини п`ятої ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, якщо виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги), за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Таким чином, суд відхиляє позовні вимоги про стягнення пені, яка нарахована позивачем на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказаним положенням закону сплата пені пов`язується з невиконанням робіт або ненаданням послуг, що не було предметом договору в даній справі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Також, позивач просить стягнути на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. Відповідно до статті 133 ЦПК України правнича допомога є складовою судових витрат. Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частин 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною восьмою ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно договору про надання правової допомоги № 2-4кр від 21.12.2022, позивачу правничу допомогу надавав адвокат Манько А.Ю. Згідно п. 2.10. договору сторони погодили суму гонорару в розмірі 10000 грн., яку позивач зобов`язався сплатити до підписання цього договору (а.с. 8, 9). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог. Крім того, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial