Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~Представник позивача звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 жовтня 2014 року рішенням Южного міського суду Одеської області по цивільній справі №519/753/14-ц шлюб, укладений 14 серпня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від цього шлюбу у сторін по справі є неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до заочного рішення Южного міського суду Одеської області по цивільній справі №519/1236/15-ц з [PERSON] на утримання дітей стягуються аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів доходу, але не менше ніж 30 процентів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття сина [PERSON] до [INFO] , а після 03 жовтня 2025 року у розмірі % частини всіх видів доходу, але не менше ніж 30 процентів прожиткового мінімуму для дитини [PERSON] , тобто до [INFO] . Під час шлюбу за договором купівліпродажу, посвідченого приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області Валігурським М.М., [PERSON] та [PERSON] придбана трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 66,2 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м. Квартира була оформлена на ім`я дружини [PERSON] . Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно загальна вартість квартири складає 252\~342 грн. Вартість 1/2 частки спільної квартири складає 126 171 грн. Оскільки квартира [ADDRESS] набута під час шлюбу вона є спільною власністю сторін по справі. Позивач просить суд поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 66,2 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м., залишити за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 66,2 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м. \~ \~ \~ \~23.05.2023 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позов не визнає, посилаючись на те, що позивач не надає суду жодних доказів щодо джерела коштів витрачених на придбання квартири та навіть документів на квартиру. Позивач уникає у позові та приховує від суду інформацію, що квартира перебуває під іпотечною забороню у банківський установі, що коштів під час шлюбу для придбання квартири вони не мали, що кошти були запозичені у [PERSON] та у банку на придбання квартири. Позивач має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 441 428 грн. 52 коп. по АСВП№ 50526037, що повинно враховуватись судом під час розгляду справи. Позивач 21.02.2014 відчужив автомобіль MERCEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI 2004 р.в., вартістю 238756 грн. В провадженні Южного міського суду Одеської області перебуває цивільна справа №519/213/19 про поділ майна подружжя, шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартості 1/2 частки автомобіля MERCEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI 2004 р.в. в розмірі 119378 грн. Відповідач вважає за доцільне відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 01.04.2022 відкрито провадження у справі за вищевказаною позовною заявою та розгляд справи здійснено у порядку спрощеного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 30.06.2022 витребувано від АТ «Міжнародний Резервний Банк» (ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії») інформацію про розмір заборгованості за кредитним договором №10024-ФО/2012/80 від 22.03.2012, укладеного з [PERSON] . Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 28.09.2022 витребувано від Одеського державного нотаріального архіву копію договору купівліпродажу, посвідченого 22.03.2012 за №423 приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області Валігурським М.М., за яким [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] ; копію заяви (розписки, тощо) від імені [PERSON] про надання згоди [PERSON] на придбання квартири [ADDRESS] . Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 03.10.2022 накладено арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору купівліпродажу №423, посвідченого 22.03.2012 приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області Валігурським М.М. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати у його відсутність, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач в\~судове засідання\~не з`явилась, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома, заява про розгляд справи у її відсутність до суду не надходила. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що з 14.08.2004 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Южного міського суду Одеської області від 01.10.2014 по справі №519/753/14-ц (а.с.4-5). \~ \~ \~ \~ 22.03.2012 під час шлюбу відповідач [PERSON] придбана кв. [ADDRESS] , що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору купівліпродажу (а.с.162). Позивач надав згоду на купівлю даної квартири за грошові кошти з сімейного бюджету, з діями дружини, які відповідають інтересам сім`ї не мав заперечень (а.с.161). Згідно виписки по особовому рахунку [PERSON] з 22.03.2012 по 30.06.2022, заборгованість за договором №10024-ФО/2012/80 від 22.03.2012 повністю погашена. Останній платіж за договором було виконано 19.11.2014, а відповідну угоду закрито (а.с.85-112). Відповідно до листа Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «МР БАНК» Луньо І., сума кредиту за договором №10024-ФО/2012/80 від 22.03.2012 складала 136000 грн. Термін погашення кредитної заборгованості: 21.03.2032. Кредит було надано на придбання житлової нерухомості. У якості забезпечення по Кредитному договору було оформлено: 3-х кімнатна квартира, загальною площею 66,20 кв.м., житловою площею 39,10 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Кредитні зобов`язання виконані в повному обсязі та достроково 19.11.2014 (а.с.123). Між сторонами не було досягнуто згоди щодо розподілу нерухомого майна. Ураховуючи, що сторони не дійшли згоди про його добровільний поділ, а відтак таке право підлягає захисту в судовому порядку. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За вимогами ч.1-2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно із ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Зі змісту п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. (Постанова Верховного Суду України №6-843цс17 від 24.05.2017, постанови Верховного Суду №235/9895/15 від 06.02.2018, №404/1515/16-ц від 05.04.2018 та постанова Великої Палати Верховного Суду №372/504/17 від 21.11.2018). Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, вищевказане майно набуто сторонами під час перебування ними у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю. Під час розгляду справи судом не встановлено, що спірний об`єкт придбаний за особисті кошти дружини чи чоловіка. Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що спірне нерухоме майно в силу вимог статей 60, 61, 69-71 СК України є спільним сумісним майном подружжя, а тому право на нього має кожний з подружжя в рівних частках. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно із ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного вище суд вважає, що вимоги представника позивача щодо поділу квартири є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки стороною доведено, що спірне майно було придбано за їх спільні кошти у період шлюбу. Посилання відповідача про приховування інформації, що дана квартира перебуває під іпотечною забороною у банківській установі, що коштів на придбання квартири сторони не мали, що кошти були запозиченні у банку та [PERSON] є безпідставними, так як сторонами 19.11.2014 ще у період шлюбу достроково був погашений кредит (а.с.85-112,123,154). Крім того відповідач вважає за доцільне відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей та враховувати заборгованість по аліментах, але такі вимоги відповідачем до суду не заявлялись. Щодо судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судовий збір в сумі 1757,91 (1261,71+496,2) грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved