Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві та просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений П`ятою київською державною нотаріальною конторою 16.04.2003, зареєстрований в реєстрі за №3-789, та зареєстрований в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 07 липня 2006 року і записано в реєстрову книгу № д.1538-7 за реєстром №4553, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 20 березня 2012 року, реєстраційний номер майна: 36250859, номер запису:4553, в книзі: д.1538-7. Разом з позовною заявою [PERSON] було подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 06.02.2014 позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк на усунення її недоліків. Ухвалою суду від 06.02.2014 заяву [PERSON] про забезпечення позову повернуто позивачу. 18.02.2014 на виконання вимог ухвали суду від 06.02.2014 [PERSON] було подано до суду позовну заяву у новій редакції та заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 19.02.2014 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду. Ухвалою суду від 19.02.2014 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, заборонено [PERSON] відчужувати квартиру [ADDRESS] . 20.05.2014 представником [PERSON] було заявлено клопотання про витребування доказів - копії правовстановлюючих документів на підставі яких був посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS] ; медичних карток [PERSON] , відомостей про легалізацію (апостилю) доручення громадянки рф [PERSON] ; копії висновку почеркознавчої експертизи у цивільній справі №2-402/13 (2609/28565/12), яку виконувала експерт Черпак В.М. за експертним провадженням №4758/4759/13-32. Протокольною ухвалою суду від 20.05.2014 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. 16.06.2014 до суду надійшла копія висновку почеркознавчої експертизи №4758/4759/13-32 у цивільній справі №2-402/13 (2609/285665/12). 16.06.2014 представником [PERSON] було заявлено клопотання про призначення у справі судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 16.06.2014 у справі призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення експертів поставлені питання: 1. Чи страждає [PERSON] на психічне захворювання, яке впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними? 2. Чи усвідомлювала [PERSON] значення своїх дій та чи могла керувати ними в момент укладання договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеному 16.04.2003 року між нею та [PERSON] .? Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 20.06.2014 до суду від КПН «Консультативно-діагностичний центр» Солом`янського району м.Києва надійшла амбулаторна картка [PERSON] 14.07.2014 до суду надійшов лист Міністерства юстиції України, в якому зазначається, що дотримання формальної процедури легалізації іноземних документів не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють у державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують цю формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації. Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписаної в м. Мінську 22 січня 1993 року, учасницями якої разом з іншими державами є Україна та Російська Федерація, документи, які на території однієї Договірної Сторони виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за встановленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи які на території однієї Договірної Сторони розглядаються як офіційні, користуються на території інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін визнаються офіційними, вважаються такими є і на території другої Договірної Сторони. Отже, доручення громадянки рф [PERSON] , посвідчене нотаріусом м.Новокузнецька Кемеровської області рф, вважається офіційним і на території України. 25.12.2014 до суду від Київського міського Центру судово-психіатричної експертизи повернуто матеріали цивільної справи без виконання судово-психіатричної експертизи відносно [PERSON] у зв`язку з неоплатою вартості експертизи та ненаданням додаткових матеріалів на неодноразові клопотання експертів. Ухвалою суду від 26.12.2014 відновлено провадження у справі. 29.12.2014 до суду надійшло клопотання представника [PERSON] про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку зі смертю позивача. 27.01.2015 до суду від представника [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 03.02.2015 провадження у справі зупинено у зв`язку зі смертю [PERSON] до залучення до участі у справі її правонаступника. 03.02.2015 до суду від представника [PERSON] надійшло клопотання про витребування доказів. 23.06.2015 до суду надійшла заява представника [PERSON] про поновлення провадження у справі та залучення його у якості правонаступника позивача. Ухвалою суду від 24.06.2015 відновлено провадження у справі. 24.07.2015 до суду від П`ятої київської державної нотаріально контори надійшла копія спадкової справи №18/2015 до майна померлої [INFO] [PERSON] . 17.08.2018 представником [PERSON] заявлено клопотання про залучення [PERSON] у якості правонаступника позивача, надано позовну заяву та заявлено клопотання про виклик свідків та долучення доказів до матеріалів справи. Протокольною ухвалою суду від 17.08.2015 задоволено клопотання про залучення [PERSON] у якості правонаступника [PERSON] , прийнято позовну заяву [PERSON] , задоволено клопотання про долучення доказів та виклик свідків. 21.08.2015 до суду від П`ятої київської державної нотаріальної контори надійшла копія договору дарування квартири посвідченого 16.04.2003 за №3-789. Протокольною ухвалою суду від 23.09.2015 клопотання представника відповідача про виклик та допит свідків, про долучення доказів до матеріалів справи та про витребування доказів, задоволено. 16.10.2015 представником [PERSON] заявлено клопотання про витребування доказів - відомостей про те, яке нерухоме майно належало [PERSON] станом на 16.04.2003. Протокольною ухвалою суду від 16.10.2015 відмовлено у задоволенні вищезазначеного клопотання представника [PERSON] про витребування доказів; задоволено клопотання представника відповідача про долучення документів до матеріалів справи. 30.10.2015 до суду від П`ятої київської державної нотаріальної контори надійшли копія всіх наявних документів, що зберігаються в нотаріальній конторі відносно договору дарування квартири, посвідченого 16.04.2003 за реєстровим №3-789, а також копія запису у реєстрі нотаріальних дій відносно такого договору. 10.11.2015 представником відповідача заявлено клопотання про приєднання документів до матеріалів справи. Протокольною ухвалою суду від 10.11.2015 вказане клопотання представника відповідача задоволено. 10.12.2015 представником [PERSON] заявлено клопотання про витребування доказів - копії довідки акту МСЕК відносно [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 10.12.2015 задоволено клопотання представника [PERSON] про витребування доказів. 05.01.2016 до суду від Управління пенсійного фонду України в Солом`янському районі м.Києва надійшла копія довідки МСЕК сер КИЕ-Р-82 №039532 від 28.07.1983 на гр.. [PERSON] 27.01.2016 до суду надійшло клопотання представника [PERSON] про витребування доказів - медичної справи [PERSON] , акту огляду МСЕК відносно [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 12.02.2016 задоволено клопотання представника [PERSON] про витребування доказів. 04.03.2016 до суду надійшло повідомлення Департаменту охорони здоров`я Київського міського центру медико-соціальної експертизи, в якому зазначає, що в архіві психіатричної МСЕК №1 та психіатричної МСЕК №2 мед-експертна справа [PERSON] не збереглася. 04.04.2016 до суду надійшло клопотання представника [PERSON] про витребування доказів - медичних справ та будь-якої іншої наявної медичної документації [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 15.04.2016 задоволено клопотання представника [PERSON] про витребування доказів. 20.04.2016 до суду від представника [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку зі смертю [PERSON] . Ухвалою суду від 21.04.2016 провадження у справі зупинено у зв`язку зі смертю [PERSON] до залучення до участі у справі його правонаступника. 20.05.2016 до суду надійшов лист Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина №11 Міністерства охорони здоров`я України», в якому повідомляють про відсутність даних стосовно перебування на медичному обліку громадянки [PERSON] 26.10.2016 до суду надійшло клопотання представника [PERSON] про поновлення провадження у справі; залучення [PERSON] до участі у справі у якості правонаступника позивача [PERSON] , який у свою чергу був залучений у якості правонаступника [PERSON] ; а також позовна заява. 26.10.2016 до суду також надійшло клопотання представника [PERSON] про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 28.10.2016 провадження у справі відновлено. 30.12.2016 до суду від Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи до майна померлого [PERSON] 06.03.2017 до суду від Головного територіального управління юстиції у м.Києві надійшли пояснення, в яких просить ухвалити рішення відповідно до вимог законодавства та з урахуванням фактичних обставин справи. Протокольною ухвалою суду від 28.03.2017 [PERSON] залучено до участі у справі у якості правонаступника позивача [PERSON] ; прийнято позовну заяву від правонаступника позивача. 30.08.2017 до суду від Головного територіального управління юстиції у м.Києві надійшли пояснення, в яких просить ухвалити рішення відповідно до вимог законодавства та з урахуванням фактичних обставин справи. 25.09.2018 представником позивача заявлено клопотання про повторне витребування доказів. Протокольною ухвалою суду від 25.09.2018 задоволено клопотання представника позивача про повторне витребування доказів. 29.10.2018 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивачем не надано підтверджень факту захворювання [PERSON] та перебування її на обліку в психіатра. Також не вказується який діагноз було встановлено [PERSON] та чи могло вказане захворювання спричинити розлади в її психіці, які б не давали можливості усвідомлення нею своїх дій та якщо були такі розлади, то який вони мали характер (постійні чи тимчасові). Тим самим, на переконання відповідача, позивачем не наведено ніяких доказів, що у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У свою чергу, зазначає, що договір укладався та підписувався в нотаріальній конторі в присутності нотаріуса Белломі О.В., яким з`ясовувалась її. Також, при укладанні договору дарування був присутній [PERSON] , який вказує, що [PERSON] повністю усвідомлювала те, що вона дарує своїй сестрі квартиру та причини, які спонукали її до цього. Окрім того, акцентує увагу на тому, що докази на підтвердження того, що позивач дізналась про відчуження квартири у 2012 року, також відсутні. Такі твердження сторони позивача спростовуються фактичними обставинами, зокрема, тим, що у травні 2012 року [PERSON] було сплачено борг по сплаті комунальних послуг по вказаній квартирі, на що [PERSON] та її син не могли не звернути увагу. Враховуючи зазначене, відповідач заявляє про застосування строку позовної давності та просить відмовити у задоволенні позову. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2019 справу передано у провадження судді Усатовій І.А. 13.12.2023 до суду від [PERSON] , як правонаступника позивача, надійшла позовна заява у новій редакції, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, виходячи з такого. Як зазначає [PERSON] , єдиним власником спірної квартири [ADDRESS] була [PERSON] , яка з 1981 року постійно проживала ній, до самої смерті. Син [PERSON] - [PERSON] , знаючи про те, що [PERSON] постійно страждала психічним захворюванням (шизофренія) з 1972 року знаходилась на обліку в психоневрологічному диспансері, та лікувалась в умовах стаціонару у ПНЛ м.Києва «Психіатрія» по [ADDRESS] , була інвалідом 2-ї групи, потребувала постійного догляду і утримання і щоб виконувати обов`язки по догляду за нею, навесні 2013 року звернувся до працівників ЖЕК для проведення перереєстрації місця свого проживання в квартиру [ADDRESS] . Від них [PERSON] довідався про те, що квартира, згідно договору дарування від 16 квітня 2003 року подарована сестрі [PERSON] - [PERSON] , яка проживала в рф. [INFO] [PERSON] померла, однак до своєї смерті заповіла спірну квартиру своїй племінниці - [PERSON] , яка прийняла спадщину та оформила свідоцтво про право на спадшину за заповітом на себе, як власника спірної квартири. [PERSON] факт оформлення договору дарування квартири на сестру [PERSON] повністю заперечувала і сама спочатку влітку 2013 року, а потім повторно 04.02.2014 звернулась до Солом`янського районного суду м.Києва про визнання договору дарування недійсним, стверджуючи, що вона своєї квартири нікому не дарувала і нічого не підписувала. Під час розгляду цивільної справи була призначена судово-почеркознавча експертиза, яка вказала, що підпис на договорі дарування квартири була виконана особисто [PERSON] . Сама [PERSON] з 1972 року страждала хронічним нервово-психічним захворюванням (шизофренія), і стояла на обліку в Київському міському психоневрологічному диспансері №5, із 1981 року, тому раз в рік за направленням лікаря психіатра лікувалась в ПНЛ №1 в м.Києві (психіатрія), а також постійно була під наглядом лікаря, приймала ліки та постійно лікувалась в психіатра в ПНД №5 амбулаторно. [PERSON] вказує, що часто особисто супроводжувала [PERSON] до психіатра в диспансер та в психоневрологічну лікарню, неодноразово провідувала її в лікарні. Таким чином, зазначає, що [PERSON] станом на момент укладення договору страждала стійким хронічним хворобливим розладом психічної діяльності у формі параноїчної шизофренії з вираженим дефектом в емоційно-вольовій сфері та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Враховуючи зазначене, на думку позивача, наявні законні підстави визнати договір дарування спірної квартири недійсним, з підстав того, що дарувальник в час укладення договору не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок тяжкого психічного захворювання. 10.02.2020 до суду надійшли клопотання позивача [PERSON] про призначення посмертної судово-психологічної експертизи, про витребування доказів. 11.02.2020 до суду надійшли клопотання позивача [PERSON] про виклик свідків. Ухвалою суду від 05.10.2020 у справі призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення експертів поставлено наступні питання: 1. Чи страждала за життя померла, [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на психічне захворювання, яке впливало на здатність її усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними? 2. Чи усвідомлювала [PERSON] , [INFO] , значення своїх дій та чи могла вона керувати ними в момент укладення договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеному 16 квітня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] . Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 04.11.2021 до суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи виконавчого органу КМР (КМДА) №419 від 29.07.2021 відносно [PERSON] . Ухвалою суду від 09.11.2021 провадження у справі поновлено. 22.02.2023 до суду надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог, в якій, на підставі ч.3 ст.388 ЦК України, просить також витребувати на користь [PERSON] у добросовісного набувача [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що зареєстрована згідно свідоцтва про право на спадщину №8-900 від 03.04.2012 Київською державною нотаріальною конторою №5. Протокольною ухвалою суду від 28.02.2023 задоволено клопотання позивача про допит свідків в частині допиту [PERSON] у якості свідка. 07.03.2023 до суду надійшла заява позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійних вимог - [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права на спадкування шляхом визнання договору дарування недійсним. Ухвалою суду від 05.06.2023 заяву позивача [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог прийнято до розгляду. Ухвалою суду від 05.06.2023 відмовлено у прийнятті позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права на успадкування шляхом визнання договору дарування недійсним. Ухвалою суду від 26.09.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної судово-психіатричної експертизи у справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, наголошуючи на необґрунтованості позовних вимог, а також висновку експерта в частині тієї обставини, що [PERSON] перебувала у стані психічної хвороби саме в день укладення спірного договору дарування; просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, медичну документацію та висновки судово-психіатричних експертиз, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 22.12.1981, на підставі рішення виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м.Києва від 16.12.1981 №831/4, [PERSON] видано ордер №94689 серії Б на зайняття квартири [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.03.1993 ВО «Київприлад» [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Встановлено, що 16.04.2003 [PERSON] та [PERSON] , який діяв від імені гр. Російської Федерації [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS] . Вказаний договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори Бєлломі О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3-789. Звертаючись до суду з позовом до відповідачів, позивач посилається на те, що вказаний вище договір дарування слід визнати недійсним з тих підстав, що під час його укладення [PERSON] страждала тяжким психічним захворюванням, не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування, волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обда-ровуваного. За змістом ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а частинами 2 та 3 цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статею 215 ч.1 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Оособа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 105 ЦПК України зобов"язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України. Виходячи з аналізу чинного законодавства, вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з врахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.89 ЦПК України. Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що є всі підстави вважати, що на момент укладання договору дарування 16.04.2003 [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, виходячи з наступного. Згідно Висновку судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричних експертиз №419 від 29.07.2021 відносно [PERSON] встановлено, що за життя [PERSON] страждала на шизофренію параноїдну. У момент укладення договору дарування квартири від 16 квітня 2003 року [PERSON] виявляла ознаки шизофренії параноїдної, дефектний стан, ускладненої органічним ураженням головного мозку судинного генезу і за психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. За психічним станом у момент укладення договору дарування квартири від 16 квітня 2003 року [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (т.3 а.с.105-117). Та обставина, що [PERSON] страждала стійким хронічним психічним захворюванням підтверджується зібраними по справі доказами. Згідно медичної карти амбулаторної хворої з КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер №5» вбачається, що у 1982 році [PERSON] за результатом проходження МСЕК було встановлено ІІ групу інвалідності до 01.07.1983. Згідно довідки психіатричної МСЕК м.Києва, [PERSON] 28.07.1983 з діагнозом «Шизофренія» була встановлена ІІ група інвалідності загального захворювання (з 01.07.1983) безстроково і зазначалось, що [PERSON] непрацездатна (т.2 а.с. 95-96). З 26 лютого по 16 березня 1987 року [PERSON] перебувала на лікуванні в денному стаціонарі №1 з діагнозом «Шизофренія, параноїдна форма, психопатоподібний дефект», згодом була направлена на лікування до денного стаціонару №4. У 1995 році перенесла гостре порушення мозкового кровообігу. У 1999 році [PERSON] виставлявся діагноз: «Шизофренія» та «Шизофренія параноїдна»; 28.05.1999 з діагнозом «Шизофренія параноїдна, астенічний синдром» [PERSON] була направлена до денного стаціонару. 08.10.1999 [PERSON] було оформлене обслуговування на дому соціальним працівником. У 2000 році [PERSON] встановлювався діагноз: «Шизофренія параноїдна», «Шизофренія параноїдна, безперервно прогредієнтний перебіг, виражений апатико-дисоціативний дефект»; в 2001 - 2004 роках - «Шизофренія параноїдна»; в 2005 році - «Шизофренія, антено-депресивний синдром». 03.10.2005 [PERSON] з діагнозом «Шизофренія, параноїдна форма» була направлена до денного стаціонару №1. У 2009 - 2011 роках [PERSON] встановлювався діагноз «Шизофренія параноїдна», у 2014 році - діагноз: «Резидуальна шизофренія». З медичної картки амбулаторної хворої [PERSON] з поліклініки №1 Солом`янського району м.Києва вбачається, що 2008 року їй був встановлений діагноз «Ішемічна хвороба серця: кардіосклероз дифузний; серцева недостатність І ступеню; атеросклероз аорти, коронарних судин, головного мозку; дисциркуляторна енцефалопатія ІІ». З медичної картки амбулаторної хворої [PERSON] з поліклініки №1 Солом`янського району м.Києва вбачається, що у 2011 році їй встановлювався діагноз: «Ішемічна хвороба серця: дифузний кардіосклероз; атеросклероз судин головного мозку; дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ». З медичної картки стаціонарного хворого за № 2725 Київської міської психоневрологічної лікарні №1, вбачається, що з 19.04.2011 по 16.05.2011 [PERSON] проходила стаціонарне обстеження та лікування в Київській міській клінічній психоневрологічній лікарні №1 з діагнозом «Резидуальна шизофренія на тлі прогресуючого атеросклерозу. Гіпертонічна хвороба ІІІ стадії». При патопсихологічному дослідженні 21.04.2011 зазначалось, що на першому плані - виражені порушення інтелектуально-мнестичних здібностей, що сягають недоумства, на тлі ендогенного розладу, соціальна та побутова безпорадність. При огляді невропатологом 21.04.2011 встановлено діагноз: «Аторосклеротична дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ступеню». При огляді терапевтом 27.04.2011 було встановлено діагноз: «Ішемічна хвороба серця з артеріальною гіпертензією ІІ ступеню»; кардіокоронаросклероз. Недостатність кровообігу І. Хронічний пієлонефрит у стадії загострення». У медичній картці № 2725 стаціонарної хворої наявний витяг з медичної карти амбулаторної хворої від 27.04.20111, в якому лікарем Київського міського психоневрологічного диспансеру №5 вказаний діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервно-прогредієнтний перебіл з вираженим апатико-дисоціативним типом. Хвороба альцгеймера?». З наявної у матеріалах справи копії консультативного висновку лікарів-психіатрів Київського міського психоневрологічного диспансеру №5, [PERSON] 20.02.2014 в диспансері амбулаторно пройшла лікарсько-консультативну комісію, при цьому, їй був встановлений діагноз «Шизофренія, параноїдна форма». Вказано, що [PERSON] перебуває на диспансерному спостереженні з лютого 1981 року. (т.1, а.с.238) Згідно копії довідки лікаря Київського міського психоневрологічного диспансеру №5 [PERSON] , вбачається, що ця довідка видана [PERSON] в тому, що вона перебуває на обліку в психіатра з 1981 року з приводу хронічного нервово-психічного захворювання, неодноразово лікувалась в ПНБ №1. (т.1 а.с.34) Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації смерті у м.Києві [PERSON] померла [INFO] . (т.1 а.с.150) Згідно довідки про причину смерті [PERSON] №208, причиною смерті останньої стали «Хронічна ішемічна хвороба серця: дифузний кардіосклероз». (т.1 а.с.213) Згідно копії посвідчення серії [NUMBER] від 09.04.1997, [PERSON] отримувала пенсію у зв`язку з ІІ групою інвалідності з 01 вересня 1996 року довічно. (т.1 а.с.24) Згідно приписів ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, висновками експертів. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Однак, висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України обов`язки доказування і подання доказів кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до вимог ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок є належним і допустимим доказом у даній справі, виходячи з такого: - у призначенні та проведенні судової експертизи було додержано вимоги чинного законодавства України; - відсутні обставини, які б виключали участь експерта у справі; - судовий експерт не вийшов за межі своїх повноважень, надав повні відповіді на порушені питання, підтвердив їх відповідність іншим фактичним даним; - між дослідницькою частиною та підсумковими висновками судової експертизи є узгодженість; - Висновок є обґрунтованим та узгодженим з іншими матеріалами справи; - судовий експерт повно і обґрунтовано відповів на всі поставлені перед ним в судовому засіданні питання. Судом встановлено, що Висновок судово-психіатричної експертизи №419 від 29.07.2021, містить докладний опис проведеного дослідження та обґрунтовані, чіткі висновки з поставлених запитань. Оцінивши вказаний вище висновок судової експертизи за правилами ст. 89 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при ухваленні даного рішення у справі. Допитані в судовому засіданні свідки, вказували про стан здоров`я дарувальника, як до укладання договору дарування, так і після. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] - це мати її цивільного чоловіка, з яким вона знайома з 2001 року, як і з самою [PERSON] .. Відповідача вона не знає. Зазначила, що [PERSON] була спокійною жінкою, але в неї була психічна хвороба з в`ялим перебігом, з приводу якої вона перебувала на обліку в психіатра-з 1970-х років, періодично проходила лікування у психіатричних лікарнях, а в подальшому з цієї ж причини пішла на пенсію по інвалідності. У житті [PERSON] періодично втрачала пам`ять та орієнтацію, перебувала у ненормальному психічному стані. Про те, що квартира була подарована, [PERSON] дізналась від працівників ЖЕКу, після чого звернулась до суду, оскільки була переконана, що квартиру нікому не дарувала, а відчуження відбулося не з її волі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що з 10 лютого 2011 року вона проживала разом з [PERSON] та доглядала за [PERSON] до дня її смерті - [INFO] . Відповідачка приїхала 10 березня 2012 року, щоб вивезти [PERSON] до притулку. Свідок їй відмовила і більше вона відповідачку не бачила. Свідок зазначив, що жила з [PERSON] вдвох у квартирі на [ADDRESS] . [PERSON] не мала іншого місця проживання. [PERSON] говорила, що квартира належала їй, а за квартиру сплачувала свідок. Свідок зазначила, що періодично [PERSON] втрачала пам`ять, а потім приходила до тями, проте нічого цього не пам`ятала, була хворою людиною і не керувала своїми діями. Свідок зазначає, що викликала лікарів, які констатували, що [PERSON] психічно хвора. [PERSON] спостерігалася та періодично проходила лікування в ПНД №5. [PERSON] зазначила, що дізналась, що квартира не належить [PERSON] , коли після приїзду відповідачки вони пішли до ЖЕКу і там повідомили, що квартира належить відповідачці. При цьому [PERSON] здивувалася цьому факту та після цього, проходила лікування в ПНД, оскільки в неї був стрес через те, що квартира не належить їй. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] і відповідачка йому знайомі; [PERSON] була подругою його матері, нині вже покійної. Вказав, що за життя [PERSON] висловлювала бажання подарувати квартиру своїй сестрі [PERSON] . Ініціатива щодо переоформлення квартири на [PERSON] виходила саме від [PERSON] . При укладенні договору дарування він на підставі довіреності діяв від імені сестри [PERSON] - [PERSON] . У свою чергу, наскільки йому відомо, [PERSON] була повністю право- і дієздатною; за життя вона самостійно отримувала пенсію, ходила в магазини, допомагала своїм сусідкам, мала хороші комунікаційні навички, була товариською, постійно спілкувалася, постійно перебувала в доброму настрої та була досить енергійною. Підстави для висновку про наявність у [PERSON] будь-яких психічних проблем були відсутні. Суд вважає, що покази свідків [PERSON] та [PERSON] щодо наявності в [PERSON] за її життя розладів психічної діяльності, які сягли вираженого ступеню, зокрема, в момент укладення оспорюваного договору дарування, в цілому підтверджуються даними наявної в матеріалах справи медичної документації, а також висновком судово-психіатричної експертизи №419 від 29.07.2021. Разом з цим, суд вважає, що відповідачем не надано доказів на спростування висновків судової експертизи, як і доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову в цій частині заявлених вимог позивачів. Покази свідка [PERSON] щодо стану здоров`я [PERSON] та наявності у неї повної право- і дієздатною судом не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи. Обставини укладення сторонами спірного договору дарування сторонами не оспорюються. Статтею 30 ЦК України встановлено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Аналізуючи матеріали справи та оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] під час укладання договору дарування, тобто 16.04.2003 за своїм психічним станом, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при прийнятті цього рішення. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом. З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, що спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON] , тобто син померлої, як спадкоємиць першої черги за законом, що підтверджується копією спадкової справи №18/2015 до майна померлої [PERSON] ( т.1 а.с. 209-230). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 14.04.2016 Відділом реєстрації смерті у м.Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві, [INFO] помер [PERSON] . За життя, [PERSON] був одружений з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 02.03.2016 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві. Спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON] , тобто дружина померлого, як спадкоємиць першої черги за законом, що підтверджується копією спадкової справи №1276/2016 до майна померлого [PERSON] ( т.2 а.с. 177-194). Спадкування, відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті . Відповідно до ст.55 ЦПК у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. При таких обставинах, правонаступником померлої [PERSON] є [PERSON] , правонаступником якого, у свою чергу, є [PERSON] , а отже, остання має право вимоги за даним позовом. Окрім того, згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №8-900, вбачається, що на підставі заповіту, посвідченого нотаріусом Новокузнєцького нотаріального округу Кемеровської області Карагеогрій Н.В. 23.03.2009, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна громадянки Російської Федерації [PERSON] , яка померла [INFO] , є громадянка Російської Федерації [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі договору дарування квартири, посвідченого П`ятою Київською державною нотаріальною конторою 16 квітня 2003 року. (т.1 а.с.29) Згідно витягу про державну реєстрацію прав КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» №33738508 від 05.04.2012, квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (т.1 а.с.30) Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15.02.2023 №322944023, квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (т.3 а.с.154) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача до відповідача є обґрунтовані в частині визнання договору дарування недійсним та такі, що підлягають задоволенню. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір дарування квартири від 16 квітня 2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , в інтересах якої діяв [PERSON] , за яким було відчужено квартиру [ADDRESS] , посвідчений державний нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Бєлломі О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3-789, підлягає визнанню недійсним. Щодо вимоги [PERSON] про витребування у відповідача, як добросовісного набувача, на її користь квартири [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. За змістом ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом положень статей 317, 319 ЦК України, власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України . Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України в редакції, чинній на час відкриття спадщини). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц (провадження № 61-39511св18), від 04 червня 2020 року у справі № 760/16793/16-ц (провадження № 61-9547св19), від 30 червня 2020 року у справі № 637/897/17 (провадження № 61-42537св18). Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. За приписами ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Зі змісту наведеної правової норми випливає, що добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Відповідно до закріпленого в ст.387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17.12.2016 року у справі № 6-2407цс15). Верховний суд у постанові від 30.01.2018 у справі № 756/5793/15-ц, не відступаючи від правових позицій Верховного суду України, викладених у постановах: № 6-107 цс 12 від 7 листопада 2012 року, № 6-348 цс 15 від 10 червня 2015 року, № 6-67 цс 15 від 13 травня 2015 року зазначив, що оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма ч.1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Отже, оскільки договір дарування квартири, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , судом визнається недійсним, квартира [ADDRESS] за недійсним договором дарування набута [PERSON] без достатніх правових підстав, а отже остання не мала права її відчужувати. Водночас, [PERSON] , як спадкоємиця [PERSON] , яка прийняла спадщину, до якої входила вказана квартира, є добросовісним набувачем даної квартири. Вказана квартира на даний час зареєстрована за нею на праві власності. При цьому, також, як було встановлено судом, [PERSON] є спадкоємицею та прийнята спадщину після смерті [PERSON] , який, у свою чергу був спадкоємцем та прийняв спадщину після смерті [PERSON] . Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що вимога про витребування, на підставі ст. 388 ЦК України, у [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] , ґрунтується на положеннях закону, а відтак, підлягає задовленню. Щодо клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 267 ЦК України). З огляду на те, що позивачами заявлено позов про визнання договору дарування недійсним з підстав передбачених ст. 225 ЦК України, та витребування майна, суд вважає, що до спірних правовідносин має застосовуватися загальний строк позовної давності, тобто 3 роки. З даним позовом до суду [PERSON] звернулася до суду 04.02.2014, зазначаючи що дізналась про існування договору дарування у листопаді 2012 року, коли звернулась до ЖЕК «Київприлад», маючи на меті зареєструвати у квартирі свого сина. Заявляючи клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності, сторона відповідача посилається на відсутність доказів того, що [PERSON] дізналась про відчуження квартири у 2012 року, а також на те, що у травні 2012 року [PERSON] було сплачено борг по сплаті комунальних послуг по вказаній квартирі, на що [PERSON] та її син не могли не звернути увагу. Матеріалами справи підтверджено та не спростовано відповідачем, що на час укладання спірного правочину, [PERSON] не могли усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними. Разом з цим, всі подальші дії позивача щодо спірного нерухомого майна свідчили про те, що вона не розуміла того, що власником квартири [ADDRESS] з 03.04.2012 на підставі свідоцтва про право на спадщину №8-900, є відповідач по справі, що спростовує доводи відповідача в частині обізнаності позивача та як наслідок спливу строку позовної давності. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] залишалася була зареєстрованою та проживала за спірною адресою з 05.01.1982 по 02.10.2014, що підтверджується довідкою начальника житлово-комунального відділу КП «Виробниче об`єднання «Київприлад» від 15.01.2015. (т.1 а.с.214) За даною квартирою сином [PERSON] - [PERSON] у 2012 році сплачувались комунальні платежі, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями за жовтень, листопад 2012 року. (т.1 а.с.31,32) Разом з цим, суд вважає, що квитанції надані стороною відповідача про сплату у 2012 році [PERSON] комунальних послуг за квартиру, не підтверджує обізнаність [PERSON] про укладений договір дарування від 16.04.2003. Доводи відповідача про те, що [PERSON] була обізнана з часом укладання та правовою природою спірного договору та як наслідок, про порушення своїх прав, суд вважає недоведеними. Враховуючи наведене, суд вважає, що [PERSON] не було пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, оскільки про порушення своїх прав остання дізналися у листопаді 2012 року. Відтак, клопотання сторони відповідача про застосування строку позовної давності, задоволенню не підлягає, оскільки не підтверджене відповідними доказами по справі. Відповідно до ч. 1,2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 244,00 гривень.

Outcome: approved