Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

Представник АТ «Криворізька теплоцентраль» Нофенко Л.В. звернулася до суду з позовною заявою 23 лютого 2021 року, в якій просила суд стягнути з [PERSON] на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] за період з 01 жовтня 2013 року по 01 лютого 2021 року в розмірі 40\~999 грн. 71 коп., інфляційні втрати 9\~115 грн. 88 коп., 3% річних 3\~111 грн. 19 коп., а всього 53\~226 грн. 77 коп., а також 2\~270 грн. 00 коп. сплаченого судового збору. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що АТ «Криворізька теплоцентраль» за специфікою своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке зобов`язане здійснювати оплату за отримані послуги відповідно до встановлених тарифів. На виконання своїх зобов`язань АТ «Криворізька теплоцентраль» надавало послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] , де споживачем послуг є [PERSON] . У зв`язку з неналежним виконанням споживачем своїх зобов`язань, за період з 01 жовтня 2013 року по 01 лютого 2021 року утворилась заборгованість в розмірі 40\~999 грн. 71 коп., на яку позивачем нараховано збитки в порядку ст.625 ЦК України, а саме інфляційні втрати 9\~115 грн. 88 коп., 3% річних 3\~111 грн. 19 коп. Оскільки споживач добровільно заборгованість не погашає, а звернення підприємства з цього приводу ігнорує, тому за захистом майнових інтересів АТ «Криворізька теплоцентраль» представник вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 28 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.15-16 т.1). Ухвалами суду від 29 березня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання відповідача про витребування доказів від 24 січня 2023 року (а.с.88, 89, 90 т.1). \~ \~ \~ \~ Ухвалою суду від 29 березня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі від 24 січня 2023 року (а.с.91 т.1). Ухвалою суду від 29 березня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, від 24 січня 2023 року (а.с.92-93 т.1). Ухвалою суду від 29 березня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, клопотання відповідача про залишення позову без розгляду та його заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження від 24 січня 2023 року залишено без задоволення (а.с.134-135 т.1). Ухвалою суду від 29 березня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, заперечення відповідача на дії головуючого судді занесено до протоколу судового засідання, по суті в їх задоволенні та поверненні позову відмовлено (а.с.176-177 т.1). Ухвалою суду від 29 березня 2023 року повернуто зустрічну позовну заяву [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до АТ «Криворізька теплоцентраль» в порядку Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.218-219, 247-248 т.1). Ухвалою суду від 18 липня 2023 року задоволено клопотання відповідача про його участь в судових засіданнях дистанційно в режимі відеоконференції (а.с.61 т.2). Ухвалами суду від 04 вересня 2023 року, постановленими без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотань відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Фонду держмайна України (клопотання від 28 квітня 2023 року) та [PERSON] як співвласника житлового приміщення (клопотання від 02 травня 2023 року) (а.с.2-3, 20 т.2). Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, 24 січня 2023 року через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» відповідач подав відзив на позов (а.с.67-69). Свої заперечення по суті пред`явлених вимог мотивував тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності між ним та АТ «Криворізька теплоцентраль» договірних відносин з надання послуг щодо постачання теплової енергії. Зауважив, що він неодноразово звертався із заявами до АТ «Криворізька теплоцентраль» з приводу зупинення нарахувань за теплову енергію та зняття теплового навантаження з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] з огляду на відсутність договору та не використання таких послуг. Відповідь йому з цього приводу так надано і не було, натомість позивач, зловживаючи своїми правом, продовжував здійснювати нарахування за послуги з опалення. Фактично теплова енергія ним не використовується з 12 червня 2010 року, на підтвердження чому надав акт відключення від централізованого опалення. Крім особового рахунку, яким взагалі нічим не підтверджений, інших документів на підтвердження наявності між сторонами договірних відносин, позивач не надав. Сам по собі особовий розрахунок також не є належним доказом наявності між сторонами відносин. Також позивачем не надано акт розмежування експлуатаційної відповідальності сторін для встановлення, яким чином проводився облік обсягу споживання теплової енергії, як передбачено Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою від 03 жовтня 2007 року №1198. Не маючи відомостей про відсутність у споживача потреби у наданні послуг з централізованого опалення та не маючи правових підстав для подачі теплопостачання, підприємство продовжувало здійснювати нарахування. Окремо зауважив, що АТ «Криворізька теплоцентраль» заявлено вимоги про стягнення заборгованості за період з 01 жовтня 2013 року по 01 лютого 2021 року, в той час позов подано до суду 15 лютого 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який він просив застосувати (а.с.68-зворот т.1, а.с.15 т.2). Оскільки в період дії карантину та протягом 30 днів після його скасування заборонено нараховувати та стягувати штрафи, пеню, якщо споживач несвоєчасно здійснив платіж за житлово-комунальні послуги, тому заявлені АТ «Криворізька теплоцентраль» вимоги про стягнення інфляційних втрат, 3% річних, на переконання відповідача, також задоволенню не підлягають. 29 березня 2023 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення на відзив відповідача (а.с.226-228 т.1). Представник позивача зазначила, що відповідач [PERSON] не отримував у встановленому законом порядку погодження від УЖКГ виконкому Криворізької міської ради на відключення від системи теплопостачання житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а відтак виконане відповідачем відключення є самовільним та не звільняє від обов`язку сплачувати послуги. Доказів на підтвердження законності відключення житлового приміщення від системи централізованого опалення, а саме відповідного затвердженого постійно діючою комісією акта на відключення квартири відповідач суду не надав. 28 квітня 2023 року через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» відповідач подав заперечення на відповідь на відзив (а.с.13-15 т.2), в яких зазначав про безпідставність доводів позивача щодо недотримання ним процедури відключення житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] від системи централізованого опалення. 26 вересня 2023 року у судовому засіданні (шляхом направлення через модуль ЄСІТС «Електронний суд» безпосередньо під час проведення судового засідання в режимі відеоконференції) відповідач подав письмові пояснення по справі із заявленням вимоги про застосування строку позовної давності. Ухвалою суду від 26 вересня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, заперечення відповідача на дії головуючого судді занесено до протоколу судового засідання, по суті в їх задоволенні та поверненні позову відмовлено. Ухвалою суду від 29 березня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, клопотання відповідача про залишення позову без розгляду від 18 вересня 2023 року залишено без задоволення. Ухвалою суду від 29 березня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів від 18 вересня 2023 року з огляду на добровільне надання таких доказів позивачем. Ухвалою суду від 29 березня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про відвід головуючого судді Ткаченка А.В. від розгляду справи. Присутні в судовому засіданні представники позивача [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] , беручи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що він не є споживачем послуг АТ «Криворізька теплоцентраль», не перебуває з підприємством у договірних відносинах, а встановлення в його квартирі автономного опалення виключає необхідність в наданні йому послуг з централізованого опалення. Позаяк, при вирішенні спору до заявлених вимог просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/поновлення провадження у справі не вживались. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, вислухавши позицію учасників справи, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами правовідносин\~у сфері\~надання житлово-комунальних\~послуг є:\~орган державної\~влади та\~органи місцевого\~самоврядування у\~сфері житлово-комунальних\~послуг;\~учасники -\~споживачі (індивідуальні\~та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (ст.ст.4, 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). За визначенням, наданим у ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно зі ст.5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) житлові послуги з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного\~майна багатоквартирного\~будинку,\~зокрема прибирання\~внутрішньобудинкових приміщень\~та прибудинкової\~території,\~виконання санітарно-технічних\~робіт,\~обслуговування внутрішньо\~будинкових систем\~(крім\~обслуговування внутрішньо\~будинкових систем,\~що використовуються\~для надання\~відповідної комунальної\~послуги у\~разі укладення\~індивідуальних договорів\~про надання\~такої послуги,\~за умовами\~яких обслуговування\~таких систем\~здійснюється виконавцем),\~утримання ліфтів\~тощо; купівлю\~електричної енергії\~для забезпечення\~функціонування спільного\~майна багатоквартирного\~будинку; поточний\~ремонт спільного\~майна багатоквартирного\~будинку; 2) комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Пунктом 1 ч.1 ст.7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Водночас, відповідно до п.5 ч.2 ст.7 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином, згідно із зазначеними нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює\~оплату за\~спожиті житлово-комунальні\~послуги щомісяця,\~якщо інший\~порядок та\~строки не\~визначені відповідним\~договором. Споживач\~не звільняється\~від оплати\~житлово-комунальних\~послуг,\~отриманих ним\~до укладення\~відповідного договору. За\~бажанням споживача\~оплата житлово-комунальних\~послуг може\~здійснюватися шляхом\~внесення авансових\~платежів згідно\~з умовами\~договору про\~надання відповідних\~житлово-комунальних\~послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Судом встановлено, що [PERSON] є споживачем послуг, що надаються АТ «Криворізька теплоцентраль» як постачальником теплової енергії для потреб централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] , з оформленням на його ім`я особового рахунку № [NUMBER] . Житлове приміщення на праві спільної часткової власності належить йому та [PERSON] на підставі свідоцтва про власності № [NUMBER] від 02 липня 1993 року по 1/3 частці кожному, а відповідачеві також ще належить 1/3 частка квартири, успадкована ним після смерті співвласника [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 грудня 2009 року (а.с.21 т.2). Таким чином, частка [PERSON] у праві спільної часткової власності на квартиру складає 2/3, частка [PERSON] 1/3. Відомості про зміну власника житлового приміщення та переоформлення особового рахунку в матеріалах справи відсутні. З 25 травня 1987 року та станом на момент ухвалення рішення відповідач значиться зареєстрованим у зазначеному житловому приміщенні (а.с.14 т.1). Договір про надання послуг з централізованого опалення та обслуговування внутрішньо будинкових мереж централізованого опалення між АТ «Криворізька теплоцентраль» та відповідачем [PERSON] не укладався, але житлово-комунальні послуги відповідачеві надавались, тобто між сторонами наявні фактичні договірні відносини. Відтак, відсутність укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення не виключає обов`язок відповідача оплачувати житлово-комунальні послуги, а у випадку ухилення від виконання такого обов`язку нести відповідальність в порядку, встановленому законом. Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, та постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги. Посилання відповідача [PERSON] на встановлення у квартирі за адресою: [ADDRESS] автономного опалення та відключення від системи централізованого опалення, що виключає необхідність в наданні послуг АТ «Криворізька теплоцентраль» суд оцінює критично, оскільки жодних належних доказів на підтвердження цієї обставини він суду не надав. Суд зауважує, що питання відключення від мереж централізованого опалення регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі Правила). Відповідно до пункту 24 Правил, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється (п.25 Правил). Згідно з п.26 Правил, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про теплозабезпечення» схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення. Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4 (далі Порядок №4, втратив чинність з 17 вересня 2019 року), визначено процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води житлового будинку при відмові споживачів від таких послуг. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази установлення системи автономного опалення з відключенням від системи централізованого опалення в житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] у встановленому законом порядку. Сам по собі факт надання технічних умов ВАТ «Криворіжгаз» на реконструкцію системи газопостачання шляхом додаткового встановлення\~опалювального котла в приміщенні кухні (а.с.16 т.2), акта приймання в експлуатацію газифікованого об`єкта від 02 грудня 2000 року (а.с.18 т.2) у сукупності не визначають можливість відключення приміщення від системи централізованого опалення поза визначеним законом порядком та не звільняють від обов`язку сплачувати послуги з централізованого опалення. \~Так, відповідачем не було замовлено в проектній організації, яка має відповідні ліцензії: проект індивідуального теплопостачання; технічне рішення з розрахунками щодо реконструкції існуючої системи теплопостачання будинку; розрахунок теплових навантажень квартири; проект теплоізоляції огороджувальних конструкцій, доказів звернення по завершенню робіт до УЖКГ для складання акту про відключення квартири від внутрішньо будинкових мереж теплопостачання. Доказів наявності рішення постійної діючої комісії виконкому Криворізької міської ради про відлючення квартири відповідача від системи централізованого опалення матеріали справи також не містять. У зв`язку з вищенаведеним, суд зауважує, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення не тягне за собою зняття теплового навантаження на будинок та припинення нарахувань за користування централізованою системою опалення, та не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання. Докази звернення відповідача з претензіями, скаргами щодо порушення порядку надання житлово-комунальних послуг АТ «Криворізька теплоцентраль», зміни їхніх споживчих властивостей, надання неналежної якості, зокрема відхилення їх кількісних і якісних показників від нормативних, перевищення строків проведення аварійно-відновних робіт тощо, складання та підпису відповідних актів-претензій у зв`язку з цим відповідно до ст.27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в матеріалах справи відсутні. Щомісяця, протягом дії опалювальних сезонів з 2013 року по 2021 рік, позивач нараховував відповідачеві плату за надані послуги з теплопостачання, виходячи із встановлених тарифів, показів загальнобудинкового лічильника на тепло та опалювальної площі житлового приміщення 56,9 кв.м., відсутності пільг, субсидії та компенсації, однак [PERSON] кошти за вказані послуги належним чином не сплачував, внаслідок чого станом на 01 лютого 2021 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 40\~999 грн. 71 коп. Як слідує з наданого позивачем розрахунку (а.с.6 т.1), в межах заявленого періоду відповідач жодного платежу як на оплату поточних нарахувань, так і погашення облікованої заборгованості не здійснив, із заявами про укладення договору на реструктуризацію боргу до АТ «Криворізька теплоцентраль» не звертався. У відповідності зі ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену ч.2 ст.625 ЦК України. Надавши юридичну оцінку наявним розрахункам заборгованості за житлово-комунальні послуги, проведеним позивачем, перевіривши обґрунтованість та правильність нарахованої суми боргу суд встановив, що сума заборгованості за послуги теплопостачання за період з 01 жовтня 2013 року по 01 лютого 2021 року розрахована вірно та складає 40\~999 грн. 71 коп., що підтверджується доказами у матеріалах справи (а.с.6 т.1). При визначенні розміру нарахувань відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, суд виходить з відомостей, зазначених у розрахунках, з якими погоджується, а відтак розмір інфляційних втрат 9\~115 грн. 88 коп. та 3% річних від простроченої суми боргу 3\~111 грн. 19 коп. вважає вірним (а.с.7, 7-зворот т.1). Стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, заявлений стороною позивача. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», тому доводи відповідача [PERSON] щодо недоведеності вимог у частині розміру заборгованості та його невірності є необґрунтованими. Власного розрахунку або контррозрахунку на спростування наданого стороною позивача він не надав. Посилання відповідача на неможливість нарахування збитків на підставі ч.2 ст.625 ЦК України в період воєнного стану та після запровадження в Україні карантину суд оцінює критично, оскільки приписами Закону України №540-ІХ від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» чітко визначено заборону нарахування саме неустойки (штрафу, пені) на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, в той час як збитки за ч.2 ст.625 ЦК України за своїм характером та правовою природою не є неустойкою та їх нарахування приписами вказаного закону не заборонене. До того ж інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті, та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Враховуючи, що відповідно до ст.322 ЦК України тягар утримання майна, у тому числі обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг покладається на власника приміщення та членів його сім`ї, які проживають в цьому приміщенні та є споживачами таких послуг, та з огляду на те, що між\~відповідачем і\~позивачем існували\~фактичні договірні\~відносини,суд дійшов висновку про доведеність факту неналежного виконання відповідачем умов договору та наявність підстав для стягнення з нього заборгованості за надані послуги з централізованого опалення. Разом з тим, суд вважає обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності за заявленими вимогами, з огляду на таке. Так, ст.ст.256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні: без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Частина 4 статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст.261 ЦК України. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Частиною 1\~статті 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України Про теплопостачання. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку. Аналіз зазначених норм цивільного права визначає, що за щомісячними платежами перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Як встановлено судом, в межах періоду з 01 жовтня 2013 року по 01 лютого 2021 року відповідач жодного платежу не здійснив. Позивач пред`явив позов до суду 23 лютого 2021 року, тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів по 22 лютого 2018 року включно. Разом з тим, суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв до 30 червня 2023 року відповідно до постанови КМУ від 25 квітня 2023 року №383. Запроваджені в період дії карантину обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливали на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, вводили певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України №530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину. У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на\~строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом. За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року. Оскільки, перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за квітень 2017 року закінчився під час дії карантину, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо стягнення заборгованості за період з 02 квітня 2017 року. Отже, позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за період, починаючи з 02 квітня 2017 року, у зв`язку з чим в цій частині вимоги щодо стягнення цієї заборгованості, нарахованої по 01 лютого 2021 року (відповідно до меж заявлених вимог) у судовому порядку підлягають задоволенню. Враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідач у встановлені законом строки не вносив плату за надані позивачем житлово-комунальні послуги, суд висновку про наявність правових підстав для про задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період прострочки виконання зобов`язань в межах строку позовної давності, а саме починаючи з 02 квітня 2017 року по 01 лютого 2021 року. Зважаючи на вищенаведене, подання відповідачем заяви про застосування позовної давності та подання АТ «Криворізька теплоцентраль» позову з частковим пропуском строку, вважає за необхідне стягнути з відповідача заборгованість в межах строку позовної давності, а саме за період з 02 квітня 2017 року по 01 лютого 2021 року (в межах заявлених вимог), відмовивши в задоволенні позовних вимог за період з 01 жовтня 2013 року по 01 квітня 2017 року включно. Судом перевірено правильність поданого позивачем розрахунку заборгованості та встановлено, що заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 02 квітня 2017 року 01 лютого 2021 року складає в розмірі основного боргу 28\~213 грн. 64 коп., інфляційні втрати 1729 грн. 88 коп., 3% річних 1283 грн. 42 коп., що загалом складає 31\~226 грн. 94 коп. Положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме на суму вимог 31\~226 грн. 94 коп. Ухвалюючи рішення суд також приймає до уваги той факт, що відповідач [PERSON] є власником 2/3 частин житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] Оскільки позивачем вимоги пред`явлено виключно до нього, інших співвідповідачів не заявлено, в той час як коло відповідачів по справі визначає саме позивач, тому посилання відповідача щодо необхідності залучення до участі у справі іншого співвласника [PERSON] є неспроможними. Разом з тим, ст.360 ЦК передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відтак, зважаючи на наявність іншого співвласника 1/3 частки квартири, який не є учасником справи, відповідач вправі пред`явити до нього вимоги на компенсацію понесених витрат на оплату житлово-комунальних послуг або ж на зворотну вимогу (регрес) у випадку виконання даного судового рішення, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.4 ст.544 ЦК України). Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України. З огляду на викладене, та з урахуванням принципу пропорційності розподілу судових витрат в залежності від ступеня задоволення позову, з відповідача на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1339 грн. 30 коп. пропорційно частині задоволених вимог.

Outcome: partial