Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

13 вересня 2022 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій просила змінити спосіб стягнення аліментів на утримання дитини, визначений рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 березня 2019 року, яким ухвалено стягнути аліменти з [PERSON] на її користь на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 2100 грн. щомісячно з урахуванням індексації відповідно до закону до досягнення нею повноліття. Стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 03 серпня 2010 року між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб Власівською селищною радою м. Світловодська Кіровоградської області, актовий запис №19, який розірваний рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.03.2017 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12.03.2019 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2100,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, врахувавши що відповідач офіційно не був працевлаштований. На даний час відповідач має стабільний дохід та можливість сплачувати аліменти в розмірі частини з усіх видів заробітку. За таких обставин [PERSON] звернулася до суду за захистом прав дитини на її матеріальне забезпечення батьком, який проживає окремо, просила змінити спосіб стягнення аліментів на утримання дитини з твердої грошової суми на частку від доходу платника аліментів. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30.09.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23.11.2022 року зупинено провадження у справі до припинення перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України в період воєнного стану, що підтверджено довідкою ТВО командира в/ч [NUMBER] [ADDRESS] №2292 від 13.10.2022 року. Постановою Полтавського апеляційного суду від 18.04.2023 року скасовано ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23.11.2022 року, з підстав, що матеріали справи не містять доказів перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про місце і час розгляду справи. Подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Просила задовольнити позовні вимоги про зміну способу стягнення аліментів, визначених судовим рішенням. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням. Із заявою про відкладення розгляду справи до суду не звертався, причини неявки не повідомив. Представник відповідача [PERSON] адвокат Чирва В.П. подала до суду повторно клопотання про зупинення провадження у справі до припинення перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України в період воєнного стану. Оскільки в установлений судом строк відповідач та його представник не надали відзив на позовну заяву з наведенням підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, то відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 1 статті 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ст.280\~ЦПК України суд ухвалив розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши подані позивачем письмові документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, за відсутності заперечень відповідача, дійшов висновку, що відповідно до принципу змагальності та диспозитивності позовні вимоги підлягають повному задоволенню з таких підстав. Установлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Світловодськ Світловодського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області 14 березня 2012 року, про що в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис №89. (а.с.11). Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12.03.2019 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2100,00 грн. щомісяця, з урахуванням індексації відповідно до закону, починаючи з 23 липня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] включно. За даними Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області від 14.10.2022 року №52210, станом на 01.10.2022 року відсутній борг зі сплати аліментів на користь [PERSON] по виконавчому провадженню №57515869 з примусового виконання виконавчого листа №401/1834/18, виданого Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області. Відповідно до листа Кременчуцького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки №6/6510 від 31.05.2023 року, 29.03.2022 року солдат [PERSON] призваний на військову службу на підставі Указу Президента України від 24.04.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» до військової частини [NUMBER] [ADDRESS] . (а.с.99). Листом військової частини [NUMBER] [ADDRESS] №474/к від 05.07.2023 року повідомлено, що відповідно до наказу командира в/ч [NUMBER] від 28.06.2023 року солдат [PERSON] був виключений із списків особового складу в/ч [NUMBER] та вибув для подальшого проходження військової служби до військової частини [NUMBER] м. Кременчук. Повідомлено, що з 24.02.2022 року в/ч [NUMBER] переведена на штат воєнного стану та виконує бойові завдання щодо стримування та відсічі збройної агресії РФ проти України. Листом військової частини [NUMBER] м. Кременчук №1546/32/15/1240 від 14.09.2023 року повідомлено, що відсутні відомості щодо проходження військової служби [PERSON] у в/ч [NUMBER] . За таких обставин ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.09.2023 року відмовлено в задоволенні повторно заявленого клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Чирви В.П. про зупинення провадження у справі, за відсутності підстав, визначених у ст.251 ЦПК України, оскільки суду не були подані відомості про проходження відповідачем служби у ЗСУ станом на день розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Приписами ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманню та матеріальному забезпеченню дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Згідно ст. 192 СК України, зміст якої роз`яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» N 3 від 15.05.2006 року, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто зазначена законодавча норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 СК України «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Аналізуючи вищевказані правові норми законодавства, суд дійшов висновку, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі). Закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру. В зв`язку з наведеним позовна вимога про зміну способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку заробітку (доходу) батька, підлягає задоволенню. Щодо визначення частки заробітку (доходу) платника аліментів, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому розмір аліментів визначається судом з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ст. 182 СК України). З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що розмір частки від заробітку (доходу), що приходиться на утримання дитини, законом не встановлюється, а визначається судом у кожному конкретному випадку стягнення аліментів з урахуванням обставин, які передбачені у ст.182 СК України. Визначаючи частку заробітку (доходу) відповідача яка буде стягуватися як аліменти на дитину суд враховує стан здоров`я дитини, відсутність даних про незадовільний стан здоров`я платника аліментів, а й відповідно його працездатність, відсутність даних про наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. ВС у справі № 755/14148/18 не підтримав практику призначення аліментів у мінімальному розмірі і роз`яснив, що при ухваленні рішення про стягнення аліментів, суди мають керуватись інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення. ВС визначив, що аліменти не обов`язково мають присуджуватись у мінімальному розмірі, передбаченому ст.182 СК України, а також встановив, що відповідач має довести свою неспроможність платити аліменти, встановлені судом. Також ВС дійшов висновку, що сам факт відсутності у одного з батьків можливості надавати певний розмір утримання своїй дитині не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при встановленні розміру аліментів. Така обставина не є підставою звільнення батьків від обов`язку по утриманню дитини. Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16-ц. Враховуючи вищевказані обставини по справі, працездатність відповідача, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який встановлений на даний час Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», рівність прав як позивача так і відповідача щодо обов`язків по вихованню та утриманню дитини, можливість відповідача сплачувати аліменти, а також відсутність заперечень відповідача щодо задоволення позову, на підставі принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає за необхідне змінити спосіб стягнення аліментів, присуджених судовим рішенням, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили та до повноліття дитини. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Приписами ч.6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, такі судові витрати стягуються з другої сторони. Отже, з відповідача [PERSON] слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved