Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

25.04.2023 року позивачка звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що з 29 вересня 2018 р. вона перебувала у шлюбі з відповідачем, за час якого у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . 20.10.2021 року шлюб між ними був розірваний на рішення Первомайського міськрайонного суду, після чого сторони проживали окремо. 20.01.2023 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , підтвердженням чого є відповідне свідоцтво про шлюб № [NUMBER] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідно до судового наказу № 2-н/484/696/21, виданого 14.02.2019 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки про неотримання аліментів, видану Первомайським відділом державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області від 14.03.2023 р. № 17494 позивачка не отримує аліменти від відповідача у період з 01.10.2022 по 13.03.2023 рр. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті дочки свідомо не приймає. Дитина проживає та зареєстрована разом з [PERSON] , вона самостійно несе усі витрати по утриманню дочки, при цьому неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні їх спільної дочки, однак її звернення залишено без задоволення. Позивачка має намір забезпечити повноцінне проживання та навчання дочці в іншій країні, зокрема в Канаді, що пов`язано з воєнною агресією зі сторони російської федерації, неможливістю повноцінно відвідувати дитячий садок, школу в майбутньому. Також це потрібно для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Вона неодноразово зверталась в усній формі з проханням надати дозвіл на виїзд дочки, але [PERSON] відмовляється його надавати та рекомендує дитині побачити світ після того як виросте, а лікуватись на території України. Саме така ситуація і стала підставою для звернення до суду із вказаним позовом, тому позивачка просить надати їй дозвіл на виїзд дочки [PERSON] , [INFO] , у Канаду без дозволу (без згоди) батька [PERSON] до кінця військової агресії російської федерації в Україні і дії воєнного стану в Україні. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, представник надав суду заяву з проханням слухати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач та його представник також в судове засідання не з`явилися, надали заяву з проханням слухати справу у їх відсутність. Представником відповідача було надано відзив, в якому відповідач заперечує проти задоволення позову, посилається на те, що викладені у позові обставини не доведені доказами та є голослівними. Сама позивачка постійно чинить перешкоди у спілкуванні дитини з батьком. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон на тривалий, невизначений термін не забезпечить справедливого балансу між інтересами усіх причетних осіб, в тому числі і найкращих інтересів дитини, яка має право на спілкування зі своїм батьком, та суперечитиме положенням ст.ст. 141, 157 СК України. Представник позивача надав письмові заперечення на відзив, в яких повідомив, що відповідач має заборгованість по сплаті аліментів станом на травень 2023 року в сумі 28489,69 грн., на підтвердження цього представник надав довідки з виконавчої служби. Також представник позивача стверджує, що відносно відповідача порушено кримінальне провадження за ч. 1 ст. 309 КК України а справа перебуває на розгляді у суді, відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП та негативно характеризується за місцем проживання. До участі у справі судом було залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спора, Орган опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області, від якого також надійшли письмові пояснення. В своїх поясненнях Орган опіки та піклування не заперечує проти надання дозволу на виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за кордон у Канаду без згоди батька. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; зловживання процесуальними правами недопустиме (ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-82 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ст. 77 ч. 2 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте лише за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог ( ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 14.02.2019 року. Шлюб між сторонами розірвано судовим рішенням 20.10.2021 року. Дитина проживає з матір`ю за адресою [ADDRESS] , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною третьою статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003 року, яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007 року, зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані забезпечити дитині належні умови виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, з ким за рішенням суду проживає дитина, самостійно вирішує питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з метою лікування, навчання дитини за кордоном, відпочинку, за наявності довідки, виданої органом державної виконавчої служби, про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби у порядку, встановленому законом. З довідки про неотримання аліментів від 09.06.2023 року виданої Першим відділом Державної виконавчої служби у первомайському районі Миколаївської області вбачається, що з відповідача на користь позивачки на підставі судового наказу № 2-н/484/696/21 виданого 30.11.2021 року, стягуються аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку. У період з 01.10.2022 року по 01.06.2023 року [PERSON] від [PERSON]. аліменти не отримувала. Положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною третьою статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини першої статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням наявності обставин визначених у пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, а також питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із - за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини за межі України до Канади, до кінця військової агресії російської федерації в Україні і дії воєнного стану в Україні без згоди та супроводу батька, тобто без визначення конкретної дати повернення дитини до України. Такий невизначений термін перебування дитини за кордоном разом із матір`ю більш доречно назвати виїздом на постійне проживання а не тимчасовим перебуванням. Позивачем не наведено правових підстав надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, який не позбавлений батьківських прав. Суд вважає, що надання даного дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання до Канади, без згоди батька, грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини, позбавить його можливості знати про місцезнаходження доньки, умови проживання та інші обставини стосовно неї, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 СК України, положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, є неприпустимим. В той же час, враховуючи інтереси дитини, та вищевикладені норми права, що гарантують права дитини та її батьків, в даному випадку матері, на спілкування та участь у вихованні дитини, суд вважає, що позивач, звертаюсь з даним позовом, обґрунтувала належними чином необхідність надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон до Канади, тому суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України до Канади з 23 жовтня 2023 року по 23 жовтня 2024 року без згоди та супроводу батька. Таке рішення буде відповідати найвищим інтересам дитини та сприяти реалізації права матері, на забезпечення всебічного розвитку та виховання доньки. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial