Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Представник позивача звернувся до суду із позовом про позбавлення батьківських прав де зазначає, що між [PERSON] та [PERSON] 20.11.2008 року був укладений шлюб. У період шлюбу у сторін народився син - [PERSON] [INFO] . Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 23.12.2009 року, шлюб між сторонами було розірвано. Окрім того, відповідно до рішення Садгірського районного суду м. Чернівці, із відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти у розмірі 557,00 гривень. Зазначає, що з 2009 року, [PERSON] не відвідує сина, не спілкується з ним, матеріальної допомоги на утримання сина не надає, не цікавиться життям сина, відсторонився від виконання своїх батьківських обов`язків. Вказує, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 11.07.2023 року надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо його неповнолітнього сина. Також наголошує, що з 2020 року, відповідач не виплачує аліменти на утримання сина. Окрім того, визначений судом розмір аліментів не відповідає встановленому на цей час мінімальному гарантованому його розміру. Після розірвання шлюбу із відповідачем, обставини її життя змінились, тепер на її утриманні перебуває ще 2-є дітей від другого шлюбу. Отже вважає, що розмір стягуваних аліментів повинно бути збільшено. Враховуючи викладене вище, просить суд ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] , а також змінити, раніше встановлених розмір стягуваних аліментів збільшивши їх розмір та стягнути із відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 3500,00 гривень. Відповідач, до суду із відзивом не звертався. ІІ. Рух справи у суду, заяви (клопотання) учасників справи. Інші процесуальні дії у справі. 31.07.2023 року позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі. Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позові, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, письмових заяв з процесуальних питань та по суті позову до суду не надсилав. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, однак надіслав до суду письмову заяву з проханням справу розглянути без його участі, висновок щодо необхідності позбавлення батьківських прав підтримують, ухвалити рішення, яке буде відповідати найкращим інтересам дитини. За наявності умов для проведення заочного розгляду справи, суд, на підставі ст. ст.280-283 ЦПК України, ухвалює заочне рішення. 3. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12.05.2009 року, виданого повторно, 20.11.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. У період шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , як це встановлено із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.12.2008 року. Своїм рішенням від 23.12.2009 року, Садгірський районний суд м. Чернівці розірвав шлюб між сторонами. Рішенням Садгірського районного суду м Чернівці від 19.11.2009 року, із [PERSON] на користь [PERSON] , було стягнуто аліменти на утримані неповнолітнього сина у розмірі 557,00 гривень щомісячно, до повноліття дитини. Разом із тим встановлено, що [PERSON] не належним чином виконує свої обов`язки зі сплати аліментів, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 36771,47 гривень. Встановлено, що відповідач не виплачує аліменти починаючи з листопада 2020 року. Дані обставини підтверджуються копією розрахунку заборгованості № 4530 від 27.03.2023 року, виданої Чигиринським ВДВС у Черкаському районі Черкаської області центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції. Із копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 28.05.2021 року встановлено, що [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] . Як вбачається із копії посвідчення [NUMBER] від 03.02.2022 року, [PERSON] є багатодітною матір`ю. Окрім [PERSON] , у позивачки є також двоє неповнолітніх дітей - [PERSON] , 2013 року народження та [PERSON] , 2014 року народження. Довідками № 351981 та 473756 від 08.12.2021 та 20.01.2023 року, виданої адміністратором ДНАП Чернівецької міської ради, підтверджується той факт, що місце проживання [PERSON] та її сина [PERSON] зареєстровано по [ADDRESS] . Судом також встановлено, що нотаріально посвідченою заявою від 20.01.2022 року, [PERSON] надав свою згоду на зміну прізвища свого неповнолітнього сина з « [INFO] » на « [INFO] ». Із відповіді Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № «Калинонька» Чернівецької міської ради встановлено, що дитина [PERSON] виховувався у закладі з 2012 по 2014 p.p. За даний період приводили дитину в садочок та забирали з нього лише бабуся і мама. Саме вони сплачували необхідні кошти за харчування дитини, купляли матеріал та обладнання для занять у садочку. Рідного батька в садочку жодного разу ніхто із працівників не бачив, він не телефонував, не цікавився життям та розвитком дитини. Згідно відповіді Чернівецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 37 вих.№01-12/19 від 26.01.2023 року вихованням сина [PERSON] займається мама та бабуся. Батько за період навчання дитини в школі не з`являвся, вихованням не займається. Згідно характеристики класного керівника від 26.01.2023 року [PERSON] у школі І ступеня навчався з 2014 по 2018 p.p. Хлопчик жив разом із вітчимом. Рідний батько жодного разу не приходив до школи, не телефонував і не цікавився своєю дитиною. Протягом навчання [PERSON] в початковій школі батько був відсутній в його житті. Навчанням та вихованням [PERSON] в цей період займалась тільки мама, яка приділяла увагу розвитку дитини, допомагала у навчанні, постійно цікавились успішністю та поведінкою хлопчика у школі, забезпечувала усім необхідним для навчання. Також, згідно характеристики теперішнього класного керівника від 26.01.2023р. №01-12/20, [PERSON] навчається в 9-Б класі. Мати приділяє достатньо уваги [PERSON] . Відвідує усі батьківські збори, цікавиться шкільним життям сина, співпрацює з учителями. Виконує усі обов`язки щодо виховання та навчання дитини. Батько, [PERSON] , за період навчання дитини у школі не з`являвся. Не цікавився успіхами сина. У відповідності до інформації Будинку творчості дітей та юнацтва від 30.01.2023р. №01-10/06, дитину [PERSON] , який займався у гуртках установи з 2014 по 2017 p.p., супроводжували на заняття мати [PERSON] та бабуся [PERSON] . Також, згідно інформації КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Садгора» від 06.02.2023р. №86 - питанням лікування [PERSON] займається мати [PERSON] та бабуся [PERSON] 19.04.2023 року позивач звернулась із заявою до служби в справах дітей Чернівецької міської ради щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітнього сина [PERSON] . Виконавчий комітет Чернівецької міської ради у своєму рішенні №434/14 від 11.07.2023р., враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, вирішив надати суду висновок щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його неповнолітнього сина [PERSON] , без зазначення позиції з окресленого питання, у зв`язку з неможливістю з`ясувати причини відсутності батьківського піклування. В той же час було встановлено, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, аліменти не сплачує, матеріальної допомоги не надає, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, здоров`я та майбутнє дитини. Неповнолітній [PERSON] надав письмові пояснення від 26.06.2023р. та повідомив, що батька взагалі не знає, він не займався його вихованням, не цікавиться ним, ніколи не приходив і не телефонував. Хлопець називає свого вітчима [PERSON] «татом» і зазначає, що він намагається зробити все, щоб у них було гарне дитинство, яке він не зміг отримати від свого рідного батька. Працівниками служби у справах дітей міської ради вживались заходи щодо встановлення можливого місця перебування [PERSON] з метою перевірки фактів винного, умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Однак, отримати вказану інформацію не виявилось можливим. Питання позбавлення батьківських прав відповідача було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 28.06.2023р. та прийнято рішення про надання до суду висновку щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] . Окрім того встановлено, що позивач [PERSON] , є військовослужбовцем та перебуваю на військовій службі в військовій частині [NUMBER] , згідно з довідкою №594 від 05.06.2023 року. Відповідно до довідки №589 від 05.06.2023 року - в період з 06.09.2022р. по 20.11.2022р. [PERSON] брала участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи в н.п. Великий Бурлук Куп`янського району Харківської області, що є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій. [PERSON] брала безпосередню участь у бойових діях та/або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони як старший солдат військової частини [NUMBER] підтверджується довідкою №1505/2261 від 19.11.2022 року. Позивач отримує стабільну заробітню платню, розмір якої у період із березня 2022 року по квітень 2023 року склав 860628,63 гривень, що встановлено із довідки в/ч [NUMBER] № 104 від 18.05.2023 року. Відповідно до характеристик асистента учителя Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11 від 30.12.2021р. №269 та №270 - [PERSON] працювала в Тернопільській ЗОШ №11 з 01.09.2021 по 17.12.2021рр. Педагогічний стаж більше 10 років, як практичного психолога 9 місяців. [PERSON] здійснювала професійну діяльність, спрямовану на збереження психічного здоров`я учнів у процесі навчання, вживала заходів щодо надання різного виду психологічної допомоги. Надавала допомогу учням та батькам. Підготувала і проводила корекційно-розвиваючі заняття з дітьми з особливими освітніми потребами як практичний психолог. Проводила психолого- педагогічну корекцію порушень соціалізації учнів. Формувала психологічну культуру учнів та батьків. За час роботи показала себе досвідченим асистентом вчителя, дотримувалась педагогічної етики, поважала гідність особистості дитини, захищала її від будь-яких форм фізичного або психічного насильства. Займається самоосвітою, підвищує свій фаховий та професійний рівень. Відповідно до картки обстеження та медичного огляду від 08.07.2021р. позивач здорова, на диспансерному обліку у психоневрологічному, наркологічному, протитуберкульозному та дерматовенерологічному обліках не перебуває. Позивач є є власницею житлового будинку, в якому зареєстрована та проживає разом із сином, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.12.2013р. №15615544. 4.Норми права, які застосував суд та мотиви з яких виходив, вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав. Відповідно до п.2 ч. 1 ст 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 постанови пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з Постановою Верховного суду від 26.04.2022р. справа №520/8264/ Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від викот своїх обов язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування сво`їми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі;не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`явками. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН згіднорезолюції 1386 (XIV) від 20.11.1959 року встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (Принцип 2). Дитині, яка є неповно справною фізично, психічно або соціально, мають бути забезпечені спеціальні режим, освіта і піклування, необхідні з огляду на її особливий стан (Принцип 5). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991року, проголошено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У своєму рішенні від 30.06.2020 року, справі «Лапін проти Росії» (Заява № 70879/11), Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка Суду позбавлення особи її / його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька / матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання. З другого боку, наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції. Крім цього, якщо з моменту проживання дитини з одним із батьків пройшов значний період часу, інтереси дитини в такому разі можуть превалювати над інтересом того з батьків, який бажає відновити сімейні відносини зі своєю дитиною. Хоча дитина провела перших два роки свого життя із заявником, до часу позбавлення останнього батьківських прав він не проживав з дитиною впродовж восьми років і не мав жодного контакту з нею впродовж семи з цих років. Протягом цього періоду заявник не вживав жодних спроб відновити доступ до свого сина та контакту з ним. На думку Суду, заявник міг і мав зрозуміти, що таке тривале й повне відокремлення від свого сина, зокрема враховуючи вік дитини на момент припинення контакту, могло призвести не лише до значного ослаблення, а й до повного припинення зв`язку між ним та дитиною. Дійсно, впродовж національного провадження було встановлено, що хоча син заявника знав про наявність біологічного батька, він не пам`ятав його та не бажав підтримувати контакт із ним. У цій справі саме власна бездіяльність заявника призвела до втрати зв`язків між ним та його сином, і, як видається, була поштовхом до ухвалення рішення не на його користь у національному провадженні. Позбавлення заявника батьківських прав призвело лише до анулювання правових відносин між заявником та його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих стосунків протягом семи років до прийняття такого рішення, не можна стверджувати, що це негативно вплинуло на такі відносини. Крім того, з рішень суду чітко вбачалося, що дитина була добре інтегрована в свою родину, мала міцний зв`язок зі своєю матір`ю, братом та новим чоловіком матері (його вітчимом), з якими він фактично прожив родиною сім років. ЄСПЛ підкреслив, що національні органи влади зіштовхнулись зі складним завданням забезпечення справедливого балансу між конкуруючими інтересами заявника, його сина, матері та фактичних членів родини дитини. Вони були покликані вирішити, чи відповідає найкращим інтересам дитини зв`язок із заявником - біологічним батьком, контакт із яким було втрачено за попередні сім років, або зміцнити існуючі зв`язки між хлопчиком та родиною, з якою він проживав протягом цього періоду. Таким чином констатовано відсутність порушення статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного і сімейного життя). 5. Висновки суду щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Судом було встановлено, що відповідач [PERSON] добровільно «вибув» із життя дитини ще у 2009 році. Досліджені судом докази та їх оцінка, дає підстави констатувати, що з 2009 року і до цього часу, відповідач не цікавився життям дитини, не відвідував дошкільний заклад та школу в яких навчалась дитина, не цікавився його успіхами, в тому числі і у позакласному житті, не виявляв інтересу до розвитку сина, не брав участі у створенні умов для його освіти, підготовки до самостійного життя. Крім того, батько не спілкувався із сином близько тринадцяти років, тобто майже все життя дитини, не виявляв інтересу до його духовного розвитку, внутрішнього світу, не брав участі у засвоєнні останнім культурних цінностей, загальновизнаних норм моралі. Відповідач матеріально не забезпечував дитину протягом тривалого часу, не дбав про його харчування та здоров`я. Протягом вказаного періоду, відповідач не вживав жодних спроб відновити доступ до свого сина та не бажав підтримувати контакт із ним, внаслідок чого, між ними повністю втрачено зв`язок. Неповнолітній [PERSON] стверджує, що він не вважає [PERSON] своїм батьком. Натомість встановлено, що [PERSON] інтегрований у нову родину, проживає разом із матір`ю, її іншими дітьми , її чоловіком (відчимом), має міцний зв`язок із ними, називає вітчима батьком. Варто зауважити, що самоусунення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків явно виявилось і у тому, що останній дав згоду на зміну прізвища дитини. Таким чином відповідач не відчуває фамільної спорідненості із своїм сином, як і останній зі своїм біологічним батьком. Натомість позивач створила всі необхідні умови для розвитку та виховання сина, створила сімю, має власне житло, де проживають її діти, зокрема і [PERSON] , утримує останнього матеріально, дбає та піклуються про дитину. Враховуючи відсутність перешкод, які б зумовлювали неможливість виконання відповідачем своїх батьківських прав та обов`язків, викладене вище свідчить про те, що [PERSON] умисно та усвідомлено самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Встановити причини такої поведінки, під час судового розгляду, як і під час підготовки висновку органу опіки та піклування, не виявилось можливим, оскільки відповідач до суду не з`явився на спілкування із уповноваженими органами не виходив. Разом із тим, факт неналежного виховання відповідачем свого сина та свідомого нехтування своїми обов`язками доведено належними, допустимими та достовірними доказами, які суд оцінив кожен окремо та дав їм належну оцінку в сукупності. Таким чином, на переконання суду, в даній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить приписам національного та міжнародного законодавства, а також практиці Європейського суду з прав людини, а тому викладені у прохальній частині позовної заяви вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. За таких обставин, виходячи, серед іншого, з найкращих інтересів дитини, суд доходить висновку про необхідність застосувати до відповідача крайній захід впливу у вигляді позбавлення батьківських прав щодо його неповнолітнього сина. 6.Норми права, які застосував суд та мотиви з яких виходив, вирішуючи питання про збільшення розміру стягуваних аліментів. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтями 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Ч. 1 ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначені рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Відповідно до ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України - особа, позбав, батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Частина 3 даної статті встановлює, що при задоволенні позову і позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягння аліментів на дитину. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. 7. Висновки суду щодо збільшення розміру стягуваних аліментів. Позивач, як на підставу для позовної вимоги про збільшення розміру стягуваних аліментів, посилається на те, що у її сімейному стані відбулись суттєві зміни, в неї народилось двоє дітей. Окрім того, розмір стягуваних аліментів не відповідає фактичним потребам дитини. Судом було встановлено, що 19.11.2009 року, із відповідача було стягнуто аліменти у розмірі 557,00 гривень. Встановлений розмір аліментів, з часом, був проіндексований, та, як це встановлено із розрахунку заборгованості, станом на березень 2023 року із відповідача підлягало стягненню 1416,5 гривень щомісячно, тобто мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Судом встановлено, що дійсно, після ухвалення рішення про стягнення аліментів із відповідача, у відповідача народилось двоє дітей, що, на переконання суду, змінює не тільки її сімейний стан, а і призводить до погіршення матеріального становища, у зв`язку із необхідністю утримання інших дітей. Разом із тим встановлено, що батьком дітей є інший чоловік аніж відповідач та її теперішній чоловік [PERSON] . Із наданих позивачем доказів, судом не встановлено, чи бере батько цих дітей участь у їх матеріальному забезпеченні. Варто вказати, що сам факт народження дітей від іншого чоловіка не призводить до погіршення матеріального становища позивачки, за умови, якщо батько цих дітей належним чином виконує свої обов`язки по їх забезпеченню. Відтак, обов`язок відповідача по сплаті аліментів, у тому чи іншому розмірі, не може бути поставлений в залежність від самого факту народження позивачем дітей від іншого шлюбу, за умов, коли позивачем не доведено факту погіршення її матеріального становища у зв`язку із такими обставинами. Крім того, один із батьків не має компенсовувати недостатність коштів на утримання інших дітей за рахунок збільшення утримання одної із них. Окрім того, як це було встановлено із наданих доказів, позивач та її чоловік мають статус багатодітної смі`ї. При цьому, відповідно до чинного законодавства, для багатодітних сімей передбачено ряд пільг на оплату за перебування та харчування дітей у державних і комунальних дошкільних та інтернатних навчальних закладах, на житлово-комунальні послуги тощо, що ніяким чином не погіршує матеріальне становище позивача. Крім того, дохід стягувача (позивача) значно збільшився з часу присудження аліментів на утримання дитини, та становить, у середньому, 66 202,00 гривень на місяць (за останніх 13 місяців). Також, у 2013 році позивач придбала у власність житловий будинок та земельну ділянку. Такі обставини не можуть свідчити про негативні зміни у матеріальному становищі позивача та/чи погіршенні її фінансового становища. Також позивачем не надані докази на підтвердження погіршення її стану здоровя чи стану здоровя дитини. Варто наголосити також, що при встановленні розміру аліментів, суд керується положеннями ст. 182 СК України, де встановлені критерії, які мають вирішальне значення для визначення того чи іншого розміру аліментів. Однак, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявності майна та майнових прав, інших обставини, що мають істотне значення. За таких умов, суд позбавлений можливості констатувати про існування неспростовних презумпцій чи обставин, підтверджених дослідженим обсягом доказів, які б свідчили про існування беззаперечних підстав для збільшення розміру стягуваних аліментів. Разом із тим, суд також враховує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку із чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного. Варто також зауважити, що державою щорічно встановлюється прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення для загальної оцінки рівня життя в Україні. Зважаючи на щорічне зростання прожиткового мінімуму, не потребує доведення той факт, що вартість життя щорічно зростає, що впливає на матеріальний стан позивача. Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, та застосовується, зокрема, для загальної оцінки рівня життя в Україні, що є основою для реалізації соціальної політики та розроблення окремих державних соціальних програм (ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України "Про прожитковий мінімум"). Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років встановлено: з 1 січня - 2833,00 гривень. Варто також вказати, що на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів, суд керувався ст. 182 СК України, у редакції на момент ухвалення рішення, яка передбачала, що 2 мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо покращення права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів" від 17.05.2017 року, частину другу ст. 182 СК України, було викладено в такій редакції: "Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку". Окрім того, норми ст. 184 СК України як у редакції на час присудження аліментів, так і у редакції на час ухвалення цього рішення, передбачають, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Механізм обов`язкової індексації розміру аліментів, визначених у твердій грошовій сумі, встановлено Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 (із змінами та доповненнями). Аналіз вказаних положень свідчить про те, що механізм та порядок щорічного визначення розміру прожиткового мінімуму та щорічної індексації розміру аліментів є в значній мірі схожим. Зазначене узгоджується з приписами статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», яка, зокрема, регулює питання щодо проведення державним, приватним виконавцем індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі. Як було встановлено вище, державним виконавцем, розмір стягуваних аліментів було приведено у відповідність до вказаних нормативних актів, зазначено, що сума аліментів, які підлягають стягненню становить 1416,50 на місяць, що відповідає 50-ти відсоткам прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Підсумоювуючи, виходячи із викладених обставин, критеріїв розумності та справедливості, справедливого балансу, необхідності у демократичному суспільстві, враховуючи, що позивачем не надано належних, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували існування підстав для збільшення розміру стягуваних аліментів, за відсутності доказів, які б, у відповідності до ст. 182 СК України підтверджували істотність обставин для призначення аліментів у розмірі більшому ніж мінімальний гарантований, з метою недопущення можливості необгрутованого порушення прав відповідача, суд доходить висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у частині збільшення розміру стягуваних аліментів. 8. Щодо судових витрат Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 7 статті 41 ЦПК України визначено, що якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене, судовий збір у розмірі 1073,60 гривень, сплачених позивачкою за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав, належить стягнути з відповідача на її користь. Що стосується судового збору у розмірі 1073,60 гривень за позовну вимогу про збільшення розміру стягуваних аліментів, від сплати якого позивач була звільнена, за умови залишення такої позовної вимоги без задоволення, такі витрати необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: partial