Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком та розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що з 11 серпня 2002 року він з відповідачем зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, про що був зроблений відповідний актовий запис № 182. Від вказаного шлюбу сторони мають повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Так, протягом останнього часу сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. На даний час сторони фактично припинили шлюбні відносини, однією сім?єю не проживають, на теперішній час ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання припинено та за глибоким переконання позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Майнових спорів між сторонами немає, шлюб сторони розривають вперше. Щодо визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , то позивач як батько, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально - побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров?я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання дитини. Позивач переконаний, що син повинен проживати разом з ним в квартирі [ADDRESS] . Позивач спроможний забезпечити його всім необхідним. У нього нормований робочий день та стабільний дохід. Дитина відвідує дитячий садок, облікована в медичних установах. Позивач зазначає, що він постійно слідкую за станом здоров?я дитини, її розвитком, виховує та піклується про неї, у нього з сином психологічний контакт, прив?язаність один до одного. Позивач створив всі необхідні умови в квартирі для належного проживання сина. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім?ї та реєстрації, виданої головою ОСББ «Центр», вказано, що за адресою: [ADDRESS] проживає [PERSON] (мати), [PERSON] (син), [PERSON] (онук). На думку позивача, з його боку відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання сина разом із ним, чи негативно впливали на його виховання та розвиток. На підставі наведеного просить задовольнити позов. Процесуальні дії. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2023 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2023 року було витребувано від органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . 29.09.2023 року до канцелярії Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради надійшов висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання призначене на 02.10.2023 року сторони по справі не з`явились. Позивач надав до суду заяву в якій просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі та розглянути справу без його участі. Відповідачка надала до суду заяву в якій зазначила, що вона позовні вимоги [PERSON] до неї, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком та розірвання шлюбу визнає у повному обсязі, обставини, які зазначені в позові підтверджує та просить суд розглянути справу без її участі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Однак, надав до канцелярії суду висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Разом з тим представник просив суд прийняти до уваги висновок органу опіки та піклування та розглянути справу без участі сторони. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Фактичні обставини справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що 11.08.2002 року [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації громадянського стану Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 182, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Шлюбні стосунки між сторонами припинені, а причиною розпаду сім`ї стали різні погляди на життя. На даний час сторони проживають окремо, збереження сім`ї позивач вважає неможливим, спору про розподіл майна не має. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис про народження № 429 від 12.06.2018 року, місце державної реєстрації: Білгород-Дністровський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Позивач [PERSON] є фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, серія B 01 № 394503. Відповідно до довідок КНП «Білгород-Дністровська міська багатопрофільна лікарня» Білгород-Дністровської міської ради від 25.09.2023 року № 233, № 368, [PERSON] на обліку у лікаря-нарколога та у лікаря-психіатра не перебуває. Відповідно довідки про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої ОСББ «Центр» від 24.05.2023 року № 24, дитина, [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком, [PERSON] , бабусею, [PERSON] , 1948 року народження за адресою: [ADDRESS] . Позивач переконаний, що син повинен проживати разом з ним в квартирі [ADDRESS] . Позивач спроможний забезпечити його всім необхідним. У нього нормований робочий день та стабільний дохід. Дитина відвідує дитячий садок, облікована в медичних установах. Позивач зазначає, що він постійно слідкую за станом здоров?я дитини, її розвитком, виховує та піклується про неї, у нього з сином психологічний контакт, прив?язаність один до одного. Позивач створив всі необхідні умови в квартирі для належного проживання сина. На думку позивача, з його боку відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання сина разом із ним, чи негативно впливали на його виховання та розвиток. Відповідно до висновку надано виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради Одеської області № 02-29/1943 від 29.09.2023 року щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] вбачається, що за результатами обстеження умов проживання спеціалістом служби у справах дітей та фахівцем із соціальної роботи міського центру [PERSON] , [INFO] разом з батьком, [PERSON] , бабусею, [PERSON] , 1948 року народження проживає за адресою: [ADDRESS] . Створено необхідні умови для проживання та розвитку малолітньої дитини. [PERSON] є співвласником (1/4 частки) квартири за вказаною адресою. Відповідно до акту оцінки потреб сім?ї/особи [PERSON] від 22.09.2023 року № 71/1 складеного фахівцем із соціальної роботи МЦСС, батько сумлінно виконує батьківські обов?язки. Зайнятість батька, доходи та соціальна інтеграція родини позитивно впливає на задоволення потреб дитини. [PERSON] , мати дитини, у заяві від 21.09.2023 року зазначає, що у зв?язку з тим, що доглядає свою матір похилого віку, вона не може приділити належну увагу вихованню свого сина, [PERSON] , [INFO] та не заперечує, щоб дитина проживала з батьком. Таким чином, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білгород-Дністровської міської ради від 26.09.2023 року, виходячи з інтересів дитини, виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за можливе залишити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Під час розгляду справи відповідачка [PERSON] позов [PERSON] та обставини, на які позивач посилається, обґрунтовуючи вимоги, визнала у повному обсязі. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За твердженням позивача, спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаємопорозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини. Спільне господарство не ведеться. Подружжя не здатне спільно підтримувати нормальну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги та дружби. Поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам дитини. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Згідно із частиною 2 статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 (із змінами та доповненнями), проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. У відповідності із вимогами ст.153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч. 1-2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно вимог ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до положень ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. А відповідно до ч. 3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Верховний суд у своїй Постанові від 26.07.2021 року по справі № 202/7256/19 дуже слушно зазначив, що в більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей. Таким чином, ураховуючи вказаний вище висновок Великої Палати Верховного Суду,вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статті 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом при розгляді справ про визначення місця проживання дитини. Висновки суду. Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам, суд вважає за можливе та доцільне розірвати шлюб між сторонами. Разом з тим, судом встановлено, що позивачем [PERSON] створені безпечні умови формування дитини як особистості, забезпечено в сімейному оточенні дитині врівноважений психологічний стан, батько забезпечує розвиток дитини у безпечному, спокійному середовищі. З урахуванням наведеного, суд погоджується та підтримує висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини разом з батьком - [PERSON] .

Outcome: approved