Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

28.04.2023 року ТОВ «Агротакт», в інтересах якого як представник діє Петрюк С.Л., звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього кошти у сумі 335063 грн. та понесені судові витрати. Позов мотивовано тим, що позивач зареєстрований як юридична особа, основний вид економічної діяльності 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. 03.11.2021 у правовідносинах усної домовленості по питанню передачі відповідачем [PERSON] в оренду ТОВ «Агротакт» земельних ділянок за кадастровими номерами 5924184700:01:003:0542, 5924184700:01:003:0541, відповідачем від представника товариства було отримано авансом кошти у сумі 242589 грн. та 92474 грн. На сьогоднішній день, питання укладання договорів оренди вказаних земельних ділянок не вирішено, відповідні договори не укладено, кошти відповідачем , як безпідставно отримані не повернено. З метою досудового врегулювання спору, позивачем було направлено претензію, яка була отримана відповідачем 13.04.2023, однак залишена без позитивного реагування. Тому просили позов задовольнити. Ухвалою судді від 11 травня 2023 року відмовлено у клопотанні про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою від 14 червня 2023 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та кошти, що належать [PERSON] в межах суми 335 063,00 грн. 21.07.2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на позивачем не були виконані пункти договору про спільну діяльність, що призвело до прийняття рішення про розірвання договору, так як представники позивача обманним шляхом здійснили дії по підписанню договору, потім перепідписання цього самого договору, в результаті чого був змінений підписант, не зареєструвавши його в Державній податковій службі, не виходили на зв`язок, податки не були сплачені за отриманий урожай. Грошові кошти відповідач отримав від позивача у порядку виконання умов договорів про спільну діяльність. Ухвалою суду від 07 вересня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в клопотанні до суду позовні вимоги підтримав, просив справу розглядати за його відсутності, вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив, суду пояснив, що він є власником фермерського господарства, якому передано у користування дві земельні ділянки, з позивачем укладені договори про спільну діяльність, згідно п. 7.1.1. яких він отримав гроші, за що мав надати доступ до користування ділянками, щодо оренди земельних ділянок мови не йшлося, бо він не є власником цих ділянок та може лише використовувати для здійснення сільськогосподарських робіт, власником ділянок є територіальна громада. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.11.2021 року земельні ділянки за кадастровими номерами 5924184700:01:003:0542, 5924184700:01:003:0541, передані в постійне користування [PERSON] , власник Роменська міська рада Сумської області (а.с. 6-7). Відповідно до заяв від 03.11.2021 р. [PERSON] отримав від представника ТОВ «Агротакт» грошові кошти в сумі 242589 грн. та 92474 грн., як власник земельних ділянок з кадастровими номерами 5924184700:01:003:0542, 5924184700:01:003:0541, уклав договір оренди землі, без номеру та дати, у відповідності до якого вказані земельні ділянки передано ТОВ «Агротакт» на платній основі в строкове платне володіння і користування, на умовах визначених в договорі (а.с. 8). Як стверджує позивач, вказані заяви є підтвердженням досягнення з відповідачем усної домовленості про те, що ним буде укладено договори оренди на вказані земельні ділянки. Відповідач проти вказаних обставин категорично заперечує. Так, як вбачається з державного акту на право постійного користування землею серії СМ 00032 [PERSON] надано у постійне користування земельну ділянку площею 50,0 га, що розташована на території Гришинської сільської ради, для ведення фермерського господарства (а.с. 52). [PERSON] змінив прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 53). Згідно договору про спільну діяльність від 02.11.2021 р., укладеного між ТОВ «Агротакт», підписаний [PERSON] , та [PERSON] , сторони зобов`язались шляхом об`єднання своїх зусиль та майна, яке належить їм на законних підставах, співпрацювати задля досягнення спільної мети вирощування сільськогосподарської продукції та отримання прибутку від її реалізації, підвищення матеріальної та виробничої бази сторін, здійснювати соціально-економічне співробітництва. Вказаний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2028 року, але в будь-якому випадку, до зібрання врожаю та повного виконання сторонами взятих на себе обов`язків. Пунктом 7.1.1 вказаного договору передбачено, що за результатами сумісної діяльності щорічно не пізніше 30 листопада поточного року (за згодою сторін) стороні 2 ( [PERSON] ) стороною 1 (ТОВ «Агротакт») виплачується винагорода в розмірі 82467,50 грн., яка не підлягає коригуванню в залежності від отриманого сторонами прибутку за цим договором в поточному році, розмір винагороди переглядається сторонами щорічно та у разі зміни підлягає оформленню шляхом підписання додаткової угоди (а.с. 54-55). Згідно договору про спільну діяльність від 02.11.2021 р., укладеного між ТОВ «Агротакт», підписаний [PERSON] , та [PERSON] , сторони зобов`язались шляхом об`єднання своїх зусиль та майна, яке належить їм на законних підставах, співпрацювати задля досягнення спільної мети вирощування сільськогосподарської продукції та отримання прибутку від її реалізації, підвищення матеріальної та виробничої бази сторін, здійснювати соціально-економічне співробітництва. Вказаний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2028 року, але в будь-якому випадку, до зібрання врожаю та повного виконання сторонами взятих на себе обов`язків. Пунктом 7.1.1 вказаного договору передбачено, що за результатами сумісної діяльності щорічно не пізніше 30 листопада поточного року (за згодою сторін) стороні 2 ( [PERSON] ) стороною 1 (ТОВ «Агротакт») виплачується винагорода в розмірі 216339,20 грн., яка не підлягає коригуванню в залежності від отриманого сторонами прибутку за цим договором в поточному році, розмір винагороди переглядається сторонами щорічно та у разі зміни підлягає оформленню шляхом підписання додаткової угоди (а.с. 56-57). Крім того, [PERSON] та ТОВ «Агротакт», в особі заступника директора Гнелицького А.М., були підписані акти приймання-передачі земельної ділянки в оренду згідно договору оренди землі, без номеру та дати (а.с. 55, 58). Так, відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зроблено висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або стеження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. Зазначений правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 16.01.2019, справа №753/15556/15-ц. Стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. У разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Вказаний правовий висновок міститься в постанові КЦС ВС від 29 липня 2019 року у справі № 756/3966/17. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах: КЦС ВС від 25 червня 2018 року у справі № 314/3995/15, КЦС ВС від 11 липня 2018 року у справі № 752/18477/15-ц. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Встановлено, що, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 03.11.2021 у правовідносинах усної домовленості по питанню передачі відповідачем [PERSON] в оренду ТОВ «Агротакт» земельних ділянок за кадастровими номерами 5924184700:01:003:0542, 5924184700:01:003:0541, відповідачем від представника Товариства було отримано авансом кошти у сумі 242589 грн. та 92474 грн. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти того, що ним було отримано вказані грошові кошти від представника Товариства, але вказує на те, що між ними було укладено договори про спільну діяльність від 02.11.2021 року, за якими він мав надати доступ до вказаних земельних ділянок, він свої зобов`язання виконав, за що згідно п. 7.1.1. Договору отримав грошові кошти, однак Товариство надалі ухилилось від виконання умов договорів, оскільки не зареєструвало їх у податковій. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що до цих правовідносин не може бути застосовано положення статті 1212 ЦК України про безпідставно набуте майно, на яку позивач посилався як на підставу для задоволення позову, оскільки підставою сплати позивачем коштів були умови договорів про спільну діяльність від 02.11.2021 року, тобто відповідач отримав кошти не безпідставно. Питання ж належності виконання умов договорів не є предметом розгляду у цій справі та на вирішення суду не ставилось. Суд також піддає критичній оцінці заяви від 03.11.2021, згідно яких, як стверджує позивач, було досягнуто усної угоди про оренду земельних ділянок, оскільки [PERSON] не є власником земельних ділянок, а лише користувачем, і тому можливості на укладання договорів оренди не мав. Крім того, при виборі і застосуванні норми права суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Схожий висновок зроблений в постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності - ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Постановою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 судді дали тлумачення норм передбачених ст. 1212 ЦК України. Передбачені такою статтею позадоговірні зобов`язання виникають за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Тому предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст. 1215 ЦК України). Верховний Суд зазначив, що вказані норми свідчать, «що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів». Колегія суддів Верховного суду вказує «поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Так, позивач сплатив кошти відповідачу знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). За положеннями ст. 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності суд виходить з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені відповідачем без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Також відповідно до ч. 9 ст.\~158\~ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. З урахуванням даних норм закону, враховуючи, що суд дійшов висновку про повну відмову у задоволенні позову, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14.06.2023 року. На підставі положень ст.ст. 5,12,13, 19, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed