Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

У лютому 2022 позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом, у якому просить стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у сумі 67 500, 00 доларів США, що на час подання позову складає 1 911 456, 00 грн та судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, 27 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був підписаний гарантійний лист зобов`язань щодо отримання, повернення коштів та управління майном ТОВ «Медичний Комплекс - МК» на суму 60 000, 00 доларів США. Відповідно до умов викладеному у гарантійному листі зобов`язань [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв суму фінансової допомоги в розмірі 60 000, 00 доларів США, зобов`язавши повернути кошти в строк, визначений гарантійним листом зобов`язань до 30 листопада 2018 року. Вказує, що згодом [PERSON] 22.02.2019 року визначив суму заборгованості з урахуванням відсотків 67 500, 00 доларів США. Позивач всі свої зобов`язання виконав в повному обсязі передав кошти в сумі, визначений гарантійним листом зобов`язань 60 000, 00 доларів США, а [PERSON] отримав. Зазначає, що відповідач не належно виконує взяті на себе обов`язки з 28.02.2019 року, не повернув жодної суми, чим грубо порушує умови гарантійного листа зобов`язань. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем зобов`язань стосовно повернення коштів в сумі 67 500, 00 доларів США, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, яка на час подання позову складає 1 911 456, 00 грн, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2022 року для розгляду вказаної справи визначено суддю Курічову В. М. (а.с. 10, т. 1). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.02.2022 року справу направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (а.с. 13-14, т. 1). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.08.2022 року для розгляду вказаної справи визначено суддю Матійчук Г. О. (а.с. 21-22, т. 1). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.08.2022 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, та надано позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня вручення ухвали (а.с. 25, т. 1). 11.10.2022 року від представника позивача надійшло клопотання про усунення недоліків (а.с. 29-31, т.1). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.10.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, протягом якого відповідач має право направити: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів (а.с. 33, т. 1). Копію ухвали направлено на адресу сторін, крім того відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками. Також вказану ухвалу направлено на відомі адреси електронної пошти сторін (а.с. 34-36, т. 1). 21.11.2022 року надійшов відзив відповідача на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що між сторонами планувалось встановлення взаємовідносин щодо спільної діяльності, за яким [PERSON] вніс би у спільну діяльність шляхом сплати товариству грошових коштів в сумі 60 000 доларів США та сторони би спільно діяли з метою реалізації медичного обладнання за договором купівлі-продажу №102-к/18-МК від 24.05.2018 року. [PERSON] так і не сплатив підприємству обумовлену суму, а станом на теперішній час контрагент товариства так і не викупив медичне обладнання, про що йому надсилалась відповідна претензія. В даному випадку, як слідує зі змісту гарантійного листа зобов?язання (розділ виникнення обов?язку щодо повернення вкладених грошових коштів) в сумі 60 000 доларів США відкладальною обставиною у вигляді фактичного надходження на рахунки підприємства грошових коштів від спільного з [PERSON] реалізації медичного обладнання за договором продажу № 102-к/18-МК від 24.05.2018 року. Відповідно, якщо така обставина не настала, то і не виникає обов?язок щодо повернення отриманих грошових коштів. Посилання на термін повернення коштів (30.11.2018 року) в цьому випадку не може розглядатись окремо від інших положень гарантійного листа та має застосовуватись у комплексі з цими іншими умовами (а.с. 46-59, т. 1). 15.02.2023 року представником позивача заявлено клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб - [PERSON] , [PERSON] (а.с. 63-65, т. 1). Протокольною ухвалою суду від 15.02.2023 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб - [PERSON] , [PERSON] (а.с. 63-65, т. 1). 21.03.2023 року від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення на позов, у яких вказує, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими, та не підлягають задоволенню, оскільки щодо твердження позивача про нібито сплату грошових коштів в розмірі 60 000 доларів США звертає увагу, що оскільки контрагентом позивача була юридична особа і саме на її користь мали бути сплачені грошові кошти, то, відповідно до вимог ст. 1087 К України та норм Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні (затверджене постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 року №148) сума коштів у вказаному розмірі підлягає сплаті на користь юридичної особи виключно в безготівковому порядку. В даному випадку [PERSON] грошові кошти так і не сплатив, а посилання в гарантійному листі на те, він їх нібито передав через засновника [PERSON] не відповідає дійсності, оскільки не підтверджується належними платіжними документами (а.с. 88, т. 1). 21.03.2023 року від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення на позов, у яких вказує, що в рамках спірних домовленостей [PERSON] мав би сплатити на користь товариства суму грошових коштів в розмірі 60 000 доларів США та допомогти у реалізації медичного обладнання за договором №102-к/18-МК від 24.05.2018 року (вмовити контрагента належним чином виконати свої зобов?язання). Планувалось, що реалізувати обладнання вдається у строк до 30.11.2018 року, і за рахунок грошових коштів, отриманих від реалізації медичного обладнання, товариство повернуло би [PERSON] грошові кошти, вкладені ним у зазначену спільну діяльність. Вищевказані домовленості були оформлені між сторонами шляхом підписання. Але в подальшому [PERSON] не дотримався свого слова щодо участі у спільній реалізації медичного обладнання та не сплатив на користь ТОВ «Медичний Комплекс-МК» обумовлену суму коштів. Щодо зазначення в гарантійному листі про те, що ТОВ «Медичний Комплекс-МК» отримало грошові кошти від позивача через засновника [PERSON] , слід зауважити, що законодавством України не передбачений такий спосіб сплати грошових коштів на користь юридичної особи. Вказує, що позивачем абсолютно безпідставно стверджується в позовній заяві про те, що за гарантійним листом від 27.09.2018 року виникли зобов?язання між ним та [PERSON] як прямо зазначається в преамбулі вказаного листа, ним фіксується прийняття зобов?язання [PERSON] та юридичною особою ТОВ «Медичний Комплекс-МК», і повернення грошових коштів передбачалось саме товариством (за рахунок обігових коштів товариства, отриманих від реалізації медичного обладнання). Фізичні особи - підписанти діяли в якості посадових осіб ТОВ «Медичний Комплекс-МК», тобто зобов?язання встановлювались не для фізичних осіб, а для товариства, від імені якого вони діяли. Відтак, ані у засновника товариства [PERSON] , ані у інших посадових осіб товариства не виникало будь-яких зобов`язань на підставі гарантійного листа від 27.09.2018 року (а.с. 89, т. 1). 30.03.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначає, що відповідачем не надано жодного належного і допустимого доказу, що грошові кошти у розмірі 60 000 дол. США були отриманні в установленому законом порядку саме ТОВ «Медичний комплекс-МК» у відповідності до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління НБУ від 29 грудня 2017 року за №148 (а.с. 90-100, т. 1). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 109, т. 1). 21.06.2023 року від відповідача надійшли пояснення, у яких вказує, що [PERSON] , і [PERSON] підтвердили, що зобов?язання перед [PERSON] приймали не фізичні особи (відповідач як засновник товариства або інші посадові особи), а саме юридична особа ТОВ «Медичний Комплекс-МК» як окремий і самостійний учасник цивільних правовідносин. Власне це безпосередньо і зазначено в тексті гарантійного листа зобов?язання від 27.09.2018 року. Ніхто із посадових осіб не позичав у [PERSON] грошові кошти та не зобов?язувався їх повертати; правовідносини встановлювались виключно з юридичної особою. Також треті особи в своїх поясненнях підтвердили, що фактично грошові кошти позивачем не сплачувались і позивачем не були виконані домовленості щодо спільної реалізації медичного обладнання (а.с. 126-128, т. 1). У судовому засіданні представник позивача - адвокат Навродський О. В. надав пояснення, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Архіпов О. Ю. надали пояснення, проти задоволення позову заперечували. Треті особи у судове засідання не з?явились, повідомлялись належним чином. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу в судовому засіданні за відсутності третіх осіб, з урахуванням обставин, зазначених ними у поясненнях на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов?язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що 27 вересня 2018 року був складений гарантійний лист зобов`язання щодо отримання, повернення коштів та управління майном ТОВ «Медичний Комплекс-МК» наступного змісту: «…ТОВ «Медичний Комплекс-МК» та громадянин України [PERSON] (ідентифікацій код [NUMBER] , паспорт серія [NUMBER] ) прийняли 27 вересня 2018 року наступні зобов`язання: 1. Сума фінансової допомоги складає 60 000 доларів США. 2. 27 вересня 2018 року ТОВ «Медичний Комплекс-МК», в особі засновника [PERSON] , отримало від [PERSON] суму коштів в розмірі 60 000 доларів США. 3. В забезпечення повернення отриманих коштів є застава - медичне обладнання відео система ендоскопічна об`ємної візуалізації 3DHD, далі «Медичне обладнання», виробництва VIKING Systems Inc. (США), згідно балансу ТОВ «Медичний Комплекс-МК» (виписка - додаток № 1). 4. Медичне обладнання знаходиться на відповідальному зберіганні у кредитора до повного повернення суми фінансової допомоги згідно акту приймання передачі від 27.09.18 р. (додаток № 2). 5. Наявність Медичного обладнання на складі зберігання (додаток № 3). 6. Закупівельна ціна Медичного обладнання складає 200 000 євро. Мінімальна ціна для подальшого продажу враховуючи собівартість та 20 % ПДВ складає 240 000 євро. 7. Механізм повернення коштів: - обігові кошти на рахунках підприємства; - виконання зобов`язань за договором № 102-К/18-МК від 24 травня 2018 року (додаток № 3); - спільна з [PERSON] реалізація Медичного обладнання. 8. Одержувач має право достроково повертати частинами отримані кошти, про що робиться оригінальний запис та підписи сторін на зворотному боці цього листа, до повного повернення суми 60 000 доларів США. 9. Термін повернення коштів до 24:00 години 30 листопада 2018 року. Додаток № 1: виписка з балансу про облік та вартість Медичного обладнання ТОВ «Медичний Комплекс-МК» Додаток № 2: акт приймання - передачі Медичного обладнання від 27.09.2018 р. Додаток № 3: копія договору про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг № 2896 від 01.06.2018 року (5 сторінок), копія акту № 1 приймання - передачі від 01.06.2018 року (1 сторінка). Додаток № 4: копія договору про закупівлю медичного обладнання № 102-К/18-МК від 24 травня 2018 року (4 сторінок), копія специфікації (1 арк.). Кредитор: /підпис/ [PERSON] Позичальник: 1. Засновник ТОВ «Медичний Комплекс-МК» /підпис/ [PERSON] 2. Директор ТОВ «Медичний Комплекс-МК» /підпис/ [PERSON] 3. Головний бухгалтер ТОВ «Медичний Комплекс-МК» /підпис/ [PERSON] 4. Начальник юридичного відділу ТОВ «Медичний Комплекс-МК» /підпис/ [PERSON] ». Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 526 ЦК України Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц (провадження № 61-42076св18), постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560 св 2) та постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 369/12376/17 (провадження № 61-4966св20). Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 2 ст. 1049 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17 провадження № 61-12383св19 зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. Так, на підтвердження укладення договору позики між позивачем та відповідачем, позивач надає копію гарантійного листа зобов?язання від 27.09.2018 року. Разом з тим, із аналізу вказаного гарантійного листа вбачається, що вказаний гарантійний лист укладений між ТОВ «Медичний Комплекс-МК» та [PERSON] , відповідно до п. 2 якого кошти були отримані ТОВ «Медичний Комплекс-МК», зобов`язання перед [PERSON] приймав не особисто [PERSON] як фізична особа, а ТОВ «Медичний Комплекс-МК», від імені якої діяв [PERSON] як директор товариства, [PERSON] як засновник та єдиний учасник товариства, а також інші посадові особи (головний бухгалтер, начальник юридичного відділу) (а.с. 6). Вказане не спростовано позивачем, а також підтверджується пояснення третіх осіб. Щодо посилання позивача на те, що грошові кошти були отримані безпосередньо [PERSON] , то суд не бере їх до уваги, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, належних та допустимих доказів отримання вказаних коштів суду не надано. Крім того, як вбачається із змісту гарантійного листа ним також передбачена спільна діяльність сторін щодо реалізації медичного обладнання загальною вартістю 240 000 євро, яке, як зазначено у листі, було передано на відповідальне зберігання кредитора ( [PERSON] ). В пункті 7 листа передбачений механізм повернення коштів, передача яких передбачалась цим гарантійним листом: обігові кошти на рахунках підприємства; виконання зобов?язання за договором №102-к/18-МК від 24.05.2018 року; спільна з [PERSON] реалізація медичного обладнання. Однак позивач, не зазначає про це у своєму позові, а лише посилається на те, що ним було у повному обсязі виконані зобов?язання за гарантійним листом, шляхом передачі коштів у сумі 60 000, 00 доларів США, а гарантійний лист, як зазначає позивач, є договором позики за його правовою природою. При цьому, із самого гарантійного листа вбачається, що між сторонами виникли не тільки грошові зобов?язання, а й зобов?язання управління майном та його реалізація, що спростовує твердження позивача, що між сторонами виникли лише зобов?язання за договором позики. Крім того, у додатках до гарантійного листа зобов?язання зазначено документи в зобов?язання виконання яких укладено даний гарантійний лист, в тому числі договір №102-к/18-МК від 24.05.2018 року, які позивач не долучає до матеріалів справи. Посилання позивача на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21.11.2022 року, справа №761/17477/21, яким відмовлено у задоволенні позову з підстав пред?явлення позову до неналежного відповідача ТОВ «Медичний Комплекс-МК», суд не бере до уваги, оскільки останнім не встановлено факту укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] . Щодо посилання на копію розписки [PERSON] , у якій вказано, що станом на 28.02.2019 року сума заборгованості становить 67 000, 00 доларів США, то суд не бере її до уваги, оскільки остання не відповідає нормам законодавства, не містить будь-яких даних щодо умов отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. При цьому, в розписці вказано, що вона написана [PERSON] 28.02.2019 року, а засвідчена [PERSON] - 11.02.2019 року. При цьому, друк її на звороті копії гарантійного листа не свідчить, що вказана розписка була дійсно написана саме на звороті екземпляра гарантійного листа позивача, як зазначено у позові. Позивачем не було надано суду оригіналу розписки та гарантійного листа. Разом з тим, відповідач заперечував написання вказаної розписки. У постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Так, під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. Таким чином позивачем не доведено факт виникнення між [PERSON] та [PERSON] зобов?язання за договором позики. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed