Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до Акціонерного товариства «Оператор Газорозподільної системи «Запоріжгаз» про розірвання договору реструктуризації заборгованості необлікованого (донарахованого) об`єму (обсягу) природного газу за № 1052704 від 02.07.2018 року, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, де просить: Розірвати Договір за №105270402 від 02 липня 2018 року реструктуризації заборгованості не облікованого (донарахованого) об`єму (обсягу) природного газу, укладеного між ПАТ «Запоріжгаз» та [PERSON] . Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» на користь [PERSON] кошти у подвійному розмірі (49579.50 грн х2=93 159 грн (дев`яносто три тисячі сто п`ятдесят дев`ять грн.) Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 20 (ДВАДЦЯТЬ) тисяч грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 27.02.2018 року ст. контролером ПАТ «Запоріжжгаз» [PERSON] , при огляді лічильника газу в моєму будинку [ADDRESS] був складений Акт про порушення № 0600064216, в якому вказано, що виявлено втручання в роботу ЗВТ. Рішенням комісії з розгляду актів про порушення Акціонерного товариства «Запоріжгаз» № 500 від 14.03.2018 року Акт про порушення був задоволений і на підставі нього був проведений перерахунок об`ємів природного газу за період з 28.08.2017 \~ \~ \~ \~по 27.02 2018 року в сумі 76 273, 98 грн. 02.06.2018 року позивач отримав від ПАТ «Запоріжжгаз» Акт - розрахунок не облікованого (донарахованого) об`єму природного газу за період з 28.08.2017 року по 27.02. 2018 року в сумі 76273, 98 грн. 02 липня 2018 року між сторонами був укладений Договір реструктуризації заборгованості не облікованого (донарахованого) об`єму (обсягу) природного газу за №1052704 в якому передбачено, що позивач щомісячно з серпня 2018 року до травня 2019 року повинен виплачувати по 5338,88 грн. за яким позивач виплатив 49 579,50 грн. У липні 2019 року позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою про захист прав споживача. 08.07.2020 року Орджонікідзевський районний суду м. Запоріжжя постановлено рішення, яким позовну заяву залишено без задоволення. 02 грудня 2020 року постановою Запорізького апеляційного суду апеляційна скарга задоволена частково: рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08липня 2020року у справі змінено у мотивувальній частині. 07 квітня 2021 року постановою Верховного Суду постанову Запорізького апеляційного суду від 02 грудня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 31 травня 2022 року постановою Запорізького апеляційного суду рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2020 року скасовано: «Визнано незаконним рішення комісії Публічного акціонерного товариства «Запоріжгаз», оформлене протоколом від 14 березня 2018 року №500 про затвердження акту про порушення від 27 лютого 2018 року. В іншій частині позов залишено без задоволення. Позивач до суду подав заяву про розгляд цивільної справи за його відсутності. Представник відповідача подала до суду заяву про відкладення розгляду справи. З урахуванням строків розгляду цивільної справи (позов подано 01.08.2022 року) та тривалості розгляду цивільної справи, враховуючи обставину того, що розгляд цивільної справи здійснюється в порядку загального позовного провадження, сторонами в повному обсязі реалізовані процесуальні права: подання доказів до суду, надання пояснень суду, подання заяв з процесуальних питань, суд, приходить до висновку, що відкладення розгляду справи за заявою представника відповідача без посилань на надання додаткових пояснень (крім тих, які вже були надані в судовому засіданні) та відсутності заяви з процесуальних питань та подання доказів, не буде сприяти принципу дотримання розумності строків розгляду цивільної справи. Матеріали цивільної справи та подані сторонами докази (в їх обсязі) в цілому надають змогу суду розглянути цивільну справу в повному обсязі та ухвалити відповідне рішення, у зв`язку з чим суд ухвалив розглянути цивільну справу за відсутності сторін. Суд враховуючи пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи встановив наступні обставини: Рішенням комісії з розгляду актів про порушення Акціонерного товариства «Запоріжгаз» № 500 від 14.03.2018 року Акт про порушення був задоволений і на підставі нього був проведений перерахунок об`ємів природного газу за період з 28.08.2017 \~ \~ \~ \~по 27.02 2018 року в сумі 76 273, 98 грн. 02 липня 2018 року між сторонами був укладений Договір реструктуризації заборгованості не облікованого (донарахованого) об`єму (обсягу) природного газу за №1052704 в якому передбачено, що позивач щомісячно з серпня 2018 року до травня 2019 року повинен виплачувати по 5338,88 грн. за яким позивач виплатив 49579,50 грн. 31 травня 2022 року постановою Запорізького апеляційного суду (Справа №335/7587/19) рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2020 року скасовано: «Визнано незаконним рішення комісії Публічного акціонерного товариства «Запоріжгаз», оформлене протоколом від 14 березня 2018 року №500 про затвердження акту про порушення від 27 лютого 2018 року. В іншій частині позов залишено без задоволення». Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За визначенням ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За визначенням ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, в обґрунтування позову посилається на те, що Договір реструктуризації заборгованості не облікованого (донарахованого) об`єму (обсягу) природного газу за №1052704 від 02 липня 2018 року укладено із застосуванням обману з боку відповідача та просить застосувати наслідки передбачені ст.ст.230-231 ЦК України. Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19). Верховний Суд в постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18) вказав, що зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Аналогічна правова позиція також висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). Суд, оцінивши правовідносини сторін, приходить до висновку, що Договір реструктуризації заборгованості не облікованого (донарахованого) об`єму (обсягу) природного газу за №1052704 від 02 липня 2018 року укладено між сторонами під впливом помилки, оскільки матеріали цивільної справи не містять доказів на доведення обставин того, що будь-яка сторона правочину передбачала або могла передбачити результат судового розгляду відносно оспорюваного рішення комісії Публічного акціонерного товариства «Запоріжгаз», оформлене протоколом від 14 березня 2018 року №500 про затвердження акту про порушення від 27 лютого 2018 року. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Обставин недбальства (ч.2 ст.229 ЦК України) та необережної поведінки, яка сприяла помилці (ч.3 ст.229 ЦК України) судом не встановлено. Отже, з урахуванням того, що предметом правочину - Договору реструктуризації заборгованості не облікованого (донарахованого) об`єму (обсягу) природного газу за №1052704 від 02 липня 2018 року була заборгованість нарахована на підставі рішення комісії Публічного акціонерного товариства «Запоріжгаз», оформлене протоколом від 14 березня 2018 року №500 про затвердження акту про порушення від 27 лютого 2018 року, яке в судовому порядку визнано незаконним (рішення суду набуло статусу остаточного), суд приходить до висновку про визнання правочину недійсним. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Частиною 1 ст. 1213 ЦК України визначено, що особа, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Отже, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення грошових коштів сплачених за договором реструктуризації підлягає частковому задоволенню в обсязі фактично сплачених грошових коштів. Відносно вимог стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Частиною 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна ; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру. За вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За визначенням ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши докази цивільної справи надані сторонами, суд приходить до висновку про відсутність доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За зазначених обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено наявності моральної шкоди протиправних дій з боку відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями відповідача в її завданні. Аналогічна правова позиція висловлена Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду в постанові від 03 травня 2018 року (справа № 333/5919/16-ц; провадження № 61-16407св18). Розподіл судових витрат здійснити в порядку передбачено ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial