Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відшкодування шкоди, завданої державним виконавцем, в обґрунтування зазначивши наступне. Державний виконавець 19.05.2021 виніс постанову про арешт його рухомого та нерухомого майна, поклавши в основу викривлену інформацію щодо його правового і технічного стану. Його заява про зняття арешту від 02.06.2021 так і не розглянута і, навіть після вирішення стягнення боргу в повному обсязі у грошовій формі державний виконавець продовжує ухилятися від зняття арешту і знущається над ним за власними правилами, прикриваючись виконанням вимог ЗУ «Про виконавче провадження». Неправильне сприйняття виконавчою службою предмета арешту майна зачіпає його природу, позбавляє його житлових прав, суттєво погіршує його і без того убогий майновий стан, знижує придатність до цільового призначення, втрату часу і невиправданих витрат. Вчинені дії нанесли йому за минулий рік матеріальну шкоду у виді збільшеного фізичного зносу майна до 10 відсотків від його ринкової вартості у сумі 106180 грн., що становить 10618 грн. матеріальної шкоди. Додатково він зазнав моральну шкоду пов`язану з позбавленням майна під час арешту та порушені його нормальні життєві зв`язки та інші негативні наслідки морального характеру, які він оцінює в розмірі матеріальної шкоди або 10618,00 грн. Просить стягнути за рахунок державного бюджету на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 10618,00 грн. і моральної шкоди 10618,00 грн. Призначити експертизу для визначення фізичного зносу його майна. Накласти арешт на гроші у банківських рахунках відповідача. Судові витрати з розгляду справи покласти на відповідача. В ході розгляду справи позивач [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог, яку суд не взяв до уваги, оскільки вона подана після закриття підготовчого провадження та, тобто поза межами строків, визначених чинним законодавством, та в своїй заяві позивач не обґрунтував поважність причин пропуску встановленого законом процесуального строку та не просив його поновити. Так, згідно з п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у ст. 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання. У пунктах 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що\~ учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Вказана заява про збільшення позовних вимог була направлена до суду 20.01.2023, а підготовче провадження закрито і справу призначено до судового розгляду ухвалою суду від 19.01.2023, тобто заява про збільшення позовних вимог була подана позивачем з порушенням встановлених процесуальних строків. Крім того, перед підготовчим засіданням 19.01.2023 позивач подав письмову заяву, у якій просив суд підготовчий розгляд проводити у його відсутність та перейти до стадії судового розгляду, навіть у випадку неявки в судове засідання представника відповідача. Інформації про те, що він має намір збільшити позовні вимоги або заявити якісь інші клопотання заява від 19.01.2023 не містила. Від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив, у якому просять суд відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позовних вимог, в обґрунтування зазначивши наступне. На виконанні у відділі державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у старшого державного виконавця Кравченко М.В. перебуває виконавче провадження № 65480922 з примусового виконання виконавчого листа виданого 18.05.2021 Уманським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заподіяних збитків в сумі 320400,00 грн. У відповідності до вимог чинного законодавства 19.05.2021 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав, згідно якої встановлено, що боржнику [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/6 частина будинку за адресою: [ADDRESS] . 19.05.2021 з метою забезпечення виконання виконавчого документу винесено постанову про арешт майна боржника та зареєстровані обтяження № 42023390 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Копія постанови про арешт майна боржника направлена сторонам виконавчого провадження. Також державним виконавцем встановлено, що боржник [PERSON] отримує пенсію, транспортні засоби за боржником не зареєстровані. Інформація щодо джерел отримання доходів в ДРФО відсутня. 16.06.2021 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника та копію вказаної постанови направлено для виконання. Ухвалою Верховного Суду від 01.06.2021 ухвалено відкрити касаційне провадження та зупинено виконання рішення Уманського міськрайонного суду від 17.02.2021 до закінчення перегляду в касаційному порядку. 30.06.2021 виконавцем винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій, копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження також зупинено проведення стягнення коштів з пенсії боржника. Ухвалою Уманського міськрайонного суду від 24.06.2022 за результатом розгляду скарги [PERSON] на постанову Уманського ВДВС ЦМУ МЮ (м. Умані) про арешт майна у задоволенні скарги [PERSON] відмовлено. Підстави для скасування постанови про накладення арешту регламентовані вимогами ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження». Державний виконавець, отримавши виконавчий документ на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, діє у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та у межах наданих йому повноважень. Чинним законодавством не передбачено можливості покладення на державу виконання судового рішення замість сторони виконавчого провадження боржника. Незаконними діяннями органів державної влади, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дій чи бездіяльності завдання шкоди повинна бути доведена. Крім того, вважають, що позивачем не доведено, що внаслідок рішення державного виконавця він не отримав доходи, які б міг отримати, а держава не може виконувати обов`язки, покладені на її громадян щодо виконання ними грошових зобов`язань перед іншими громадянами України. У зв`язку з неналежним виконання грошового зобов`язання законодавством передбачено порядок примусового виконання судового рішення. Позивачем також не доведено, на думку представника відповідача, що внаслідок дій або бездіяльності державного виконавця йому завдано моральну шкоду та причинно-наслідковий зв`язок між діями, бездіяльністю відповідача й завданою моральною шкодою. Жодних документів, доводів, фактів не наведено позивачем [PERSON] у своєму позові до відділу ДВС у м. Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) про відшкодування шкоди, заподіяної державним виконавцем. Навпаки, [PERSON] за рахунок держави, державних коштів, шляхом обману хоче отримати кошти з державного бюджету для задоволення своїх потреб. Також наголошують, що обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача, а відсутність однієї із складових цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. У зв`язку із викладеним, вважають, що позивачем необґрунтовано позовні вимоги, тому і просить суд відмовити у задоволені позову. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, на адресу суду подав письмову заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла письмова заява, у якій просять суд розгляд справи проводити у відсутність їх представника, позовні вимоги не визнають, підтримують факти, викладені у відзиві, та просять суд відмовити у задоволенні позову. Крім того, повідомляють, що 14.06.2023 на адресу відділу надійшла заява-оповіщення від [PERSON] з додатком постановою Верховного Суду від 31.05.2023 про скасування рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області у справі по розгляду касаційної скарги [PERSON] на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.02.2021 та постанову Черкаського апеляційного суду від 27.04.2021. 15.06.2023 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 65480922 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 18.05.2021 Уманським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заподіяних збитків в сумі 320400,00 грн. у відповідності до п. 5 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Суд, врахувавши позицію сторін у справі, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного чи окремого провадження. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до вимог п. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до правил ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Із змісту позовної заяви, матеріалів справи вбачається, що предметом позову є нібито завдана відповідачем позивачу матеріальна та моральна шкода, внаслідок дій працівників виконавчої служби, а саме накладення арешту на належне йому майно при примусовому виконанні ними рішення суду першої інстанції, яким з позивача стягуються грошові кошти на користь певної особи. В підтвердження своїх позовних вимог позивач додає копію постанови державного виконавця про арешт майна боржника від 19.05.2021 року та повідомлення начальника відділу з питань відрахувань з пенсій Управління з питань виплати пенсій ГУ ПФУ в Черкаській області, направленого на його адресу про те, що на підставі постанов державного виконавця Уманського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ВП №65480922 та ВП №65480384 від 16.06.2021, з його пенсії будуть провадитися відрахування в розмірі 20 відсотків щомісячно до повного погашення боргів в сумі 354390,00 грн. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно приписів частин 1 та 4 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях покладає на позивача обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. В той же час статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Вказана стаття передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб`єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб`єктів та характері їх дій. Сферою застосування зазначеної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19). Таким чином, незалежно від вини, у випадку встановлення фактів неправомірних дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування на підставі рішення суду відносно конкретної фізичної особи, остання повинна довести наявність шкоди, що заподіяна їй, її розмір, та причинний зв`язок між діями чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування та отриманою нею шкодою. Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Верховний Суд в своїй постанові від 24 березня 2020 року по справі № 818/607/17 висловив правову позицію, відповідно до якої, порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам (ст.3, 19 Конституції) та завжди викликає в людини негативні емоції. Оцінка рівня негативних емоцій, що вказують на моральні страждання людини залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. Згідно з частинами другою та третьою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктами 4, 5 Постанови ВСУ визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з пунктом 9 Постанови ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. На підтвердження завдання позивачу як моральної, так і матеріальної шкоди державним виконавцем, позивачем надано копію постанови про накладення арешту на його майно та повідомлення про відрахування з його пенсії 20 %, які провадяться з урахуванням того ж виконавчого провадження, розпочатого за рішенням суду, яким з нього стягуються кошти. З вказаних документів не вбачається, що такими діями державного виконавця завдано будь-якої шкоди позивачу, який у виконавчому провадженні був у статусі боржника, проти чого не заперечує і сам позивач у своєму позові. Так, згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження», визначено органи та особи, які здійснюють примусове виконання рішень, зокрема, згідно частини першої вказаної статті, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. При цьому, відповідно до ст. 10 Закону, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки. Тобто, державний виконавець, отримавши заяву про примусове виконання рішення суду, діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Конституції України. При цьому, згідно наданих представником відповідача письмових пояснень, зрозуміло, що після отримання повідомлення та розпорядження Верховного Суду були припинені усі дії в межах виконавчого провадження, а після скасування рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції про стягнення з позивача коштів у розмірі 320400,00 грн. на користь [PERSON] , виконавче провадження було закінчено, про що 15.06.2023 державним виконавцем винесено відповідну постанову. За вказаних обставин, суд не вбачає, що постановою про накладення арешту на майно боржника, тобто позивача у справі [PERSON] , останньому було завдано матеріальної та моральної шкоди. Сам факт незгоди позивача з такими діями державного виконавця не може бути підтвердженням завдання йому будь якої шкоди. Крім того, позивач розумів, що рішення суду про стягнення з нього коштів має виконуватися, тому і оскаржив таке рішення у судах вищих інстанцій, але сама незгода з рішенням суду не може бути підставою для визнання виконання своїх професійних обов`язків представниками виконавчої служби такими, що призвели для завдання йому моральної та матеріальної шкоди. Крім того, суд враховує відсутність будь-яких судових рішень про визнання неправомірними рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення,\~що були пов`язані зокрема й з накладенням арешту на майно позивача. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відтісніть обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У роз`ясненні п. 6\~вказаної Постанови вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень\~ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Саме на позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень Цивільного кодексу України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак, як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем не надано жодних належних, достовірних та достатніх доказів того, що відповідачем йому завдано матеріальної та моральної шкоди, в зв`язку з цим суд не вбачає підстав для задоволення позову. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом судовий збір не було сплачено, оскільки він є інвалідом першої групи. Документів на підтвердження факту понесених інших судових витрат позивачем додано не було.

Outcome: dismissed