Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. У квітні 2023 року представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] з урахуванням збільшених позовних вимог про солідарне стягнення коштів у розмірі 6 312,95 дол. США згідно договору позики від 25.03.2020р. на суму 4 237,00 доларів США з яких : 5 815,63 дол. США - основний борг; 497,32 доларів США - 3 % річних та стягнути сплачені витрати на правничу допомогу. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 25.03.2020р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у сумі 122 900,00 грн., що в еквіваленті становить 4 237,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент укладання договору. На підставі пункту 1.1 договору передача грошей позивачем [PERSON] підтверджується розпискою, написаною власноруч позичальником. Відповідач зобов`язаний був повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 4 237,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним ) курсом НБУ, встановленим на момент повернення грошових коштів та відсотки, не пізніше 30.05.2020р. Крім того за кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 2% відсотки в місяць від суми заборгованості, які виплачуються за попередній місяць 1 числа наступного місяця. За весь період заборгованості відповідачем було здійснено лише декілька платежів на вимогу позивача, зокрема: 20.12.2021р. в готівковій формі 60 000,00 грн. (курс на дату оплати 27,25) = 2 201,83 доларів США; 24.06.2022р. перерахунок на карту (докази оплати додавалися) 3 000,00 грн. (35,38 грн.) = 84,79 доларів США; 22.07.2022р. перерахунок на карту у розмірі 3 500,00 грн. (курс на дату оплати 39 грн. за 1 дол. США.) = 89, 74 доларів США. З моменту передачі грошових коштів за договором позики від 25.03.2020р., відповідачі взяті на себе зобов`язання з повернення боргу не виконали, на неодноразові та систематичні нагадування з боку позивача щодо повернення боргу останні ніяк не реагують, направлену позивачем претензію взагалі проігнорували. Позивач змушений звертатися до суду за захистом своїх порушених прав. Також позивач просить стягнути заборгованість і з [PERSON] , оскільки укладаючи договір позики, другий з подружжя несе таку ж саму відповідальність перед кредитором незалежно від того, хто є позичальником. Кредитор може вимагати повернення боргу у того з подружжя, хто навіть не надавав згоду на такий правочин. Просить позов задовольнити. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.04. 2023 року накладено арешт на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві власності. В іншій частині відмовлено. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.04. 2023 року відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.04. 2023 року заяву представника позивача [PERSON] про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості- залишено без задоволення. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Відповідач - [PERSON] надала відзив на позовну заяву в якому вказала, що позивач звернувся з позовом про стягнення коштів у розмірі 5 883,93 доларів США. Вказує, що оскільки [PERSON] отримав гроші в гривнях згідно договору позики, то відповідно позивач також може вимагати гроші виключно в гривнях. Таким чином позивач хоче стягнути 215 175,32 грн. У позовній заяві вказано, що на момент подання позивачем позовної заяви відповідач - [PERSON] вже виплатив позивачу більшу частину тіла позики: 60 000,00 грн. - 20.12.2021р.; 3 000,00 грн. 24.06.2022р.; 3 500,00 грн. 22.07.2022р. А тому відповідачу залишилось виплатити меншу частину тіла позики, що становить 56 400,00 грн. , що є еквівалентом 1 861,00 доларів США. Вважає, що позивачем пропущений термін, який дорівнює три роки для подання позовної заяви щодо порушення його права. Термін подання позовної заяви закінчився 25.03.2023р., а позивач подав позовну заяву у квітні 2023р. Для стягнення штрафних відсотків застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік (стаття 258 ЦКУ), тобто до 25.03.2021р. Відповідачі мають власне бажання виплатити позивачу виключно тіло кредиту, що підтверджується відповідними квитанціями у позовній заяві. У договорі позики відсутній пункт поручителя за позику, тобто відсутня письмова чи усна згода [PERSON] бути поручителем чи солідарним платником. Позивачем не надано належних та допустимих, достатніх та достовірних, а також переконливих доказів перебування відповідачів у спільному шлюбу, що не дає в свою чергу змоги встановити позивачу правовідносин у яких перебувають відповідачі, а відтак і обгрунтованість заявлених позовних вимог до [PERSON] . Із проведеним власним розрахунком, вбачається, що заборгованість у разі її наявності є наступною: тіло боргу 56 400,00, оплатне користування коштами (правомірне користування) у розмірі 2% на місяць - 5 318,95 грн., а не за неправомірне користування коштами - 8 632,52 грн., а отже загальна суми заборгованості може бути не більше 70 351,47 грн. і то яка може бути стягнута, у разі встановлення обставин надання коштів саме у борг, а не у власність, виключно із [PERSON] . В частині позовних вимог до [PERSON] просить відмовити у повному обсязі. Представником позивача подано відповідь на відзив в якому вказав, що строк позовної давності у зв`язку із дією воєнного стану продовжено з 12.03.2020р. а тому не пройшов на момент звернення із цим позовом і триває й досі. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержавння процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Твердження відповідача не відповідають дійсності, адже позивач передав [PERSON] у борг за договором позики суму коштів з оплатою процентів за їх користування. Сторони добровільно уклали цей договір та взяли на себе відповідні права і обов`язки. У визначений договором строк, відповідач кошти не повернув, чим порушив умови договору. У зв`язку з цим, позивач змушений звертатися за захистом своїх прав у судовому порядку, що є належним та законним способом захисту. Отже, позивач діє виключно в межах, передбачених законодавством. Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Просить позов задовольнити. [PERSON] відзив на позовну заяву не надав. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права,які підлягають застосуванню та мотиви суду,щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Судом встановлено, що 25.03.2020р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики/а.с.36 -37/. Відповідно до п. 1 договору позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти у сумі 122900,00 грн., що є еквівалентом 4 237,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент укладення даного договору та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 4 237 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент повернення грошових коштів та відсотки, не пізніше 30.05.2020р. За кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 2 % відсотка в місяць від суми заборгованості. Відсотки за попередній місяць виплачуються 1 числа наступного місяця. Відповідно до п.1.1 договору факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Відповідно до п.1.2 договору позикодавець свідчить, що дійсно є власником грошових коштів, не має обмежень щодо свого права розпорядження грошовими коштами, грошові кошти, на момент укладення цього договору нікому іншому не подаровані, не відчужені іншим способом. Права третіх осіб щодо грошових коштів відсутні, питання права власності на грошові кошти не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно зазначених грошових коштів відсутні, грошові кошти не внесені до статутного капіталу юридичної особи. Отримання коштів [PERSON] у розмірі 122 900,00 грн., що є еквівалентом 4 237 доларів США від [PERSON] також підтверджується розпискою від 25.03.2020р./а.с.38/. Судом встановлено та підтверджено позивачем, що [PERSON] 20.12.2021р. у готівковій формі повернув позивачу 60 000,00 грн.; 24.06.2022р. перерахував на карту 3 000,00 грн.; 22.07.2022р. перерахував на карту 3 500,00 грн. /а.с.40-41/. 14.03.2023р. на адресу відповідача направлена претензія про повернення коштів/а.с.57/. У відповідності із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. З договору позики вбачається, що [PERSON] зобов`язався повернути позивачу суму грошоих коштів, а саме 4 237,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент повернення грошових коштів та відсотки. Судом встановлено, що 20.12.2021р. [PERSON] повернув 60 000,00 грн. (курс на дату оплати 27,25 грн.), тобто відповідачем було повернуто 2 201, 83 доларів США. 22.06.2022р. [PERSON] повернуто 3 000,00 грн. (курс на дату оплати 35,38 грн. за дол. США ) , тобто відповідачем було повернуто 84,79 доларів США. 22.07.2022р. [PERSON] повернуто 3 500,00 грн. (курс на дату оплати 39,00 грн. за дол. США ) , тобто відповідачем було повернуто 89,74 доларів США. З дослідженого судом договору позики [PERSON] зобов`язався повернути позику в доларах США за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент повернення коштів. Крім того, за кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язався сплатити позикодавцю 2 % в місяць від суми заборгованості. Відсотки за попередній місяць виплачуються 1 числа. Згідно вимог ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Згідно ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві суми боргу, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За ст. 625 ЦК України не має жодної прив`язки до гривні, отже 3% можливо нараховувати за весь час простроченого зобов`язання. За основу обрахунку буде братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Згідно розрахунку заборгованості позивача борг відповідача становить: заборгованість за договором позики від 25.03.2020р. у розмірі 5 815,63 доларів США з врахувнням 2% в місяць від суми заборгованості та 3% річних у сумі 497,32 доларів США. Судом встановлено, що [PERSON] не повернув кошти вчасно, розрахунку заборговансоті який би спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості не надав. Оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що відповідач - [PERSON] свої зобов`язання у встановлений сторонами строк по договору позики не виконав, борг за договором не повернув вчасно та будь-яких конкретних доказів на спростування доводів позовних вимог не надав, а тому з нього підлягає стягненню заборгованість у розмірі 5 815,63 доларів США та 497,32 доларів США - 3 % річних. Щодо стягнення солідарно з [PERSON] заборгованість за договором позики, суд зазначає наступне. Тлумачення частини четвертої статті 65 СК дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо не встановлено, що кошти використані в інтересах сім`ї, у другого з подружжя не виникає солідарного обов`язку щодо їх повернення. Проте судом не встановлено та матеріали справи не містять доказів, що кошти за договором позики використані в інтересах сім`ї. Крім того, не надано доказів, що [PERSON] надавала у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Також, слід вказати, що матеріали справи не містять доказів, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, а тому підстав для стягнення з неї заборгованість за договором позики, суд не вбачає, позовні вимоги в цій частині є безпідставними та не доведеними. Щодо доводів відповідача [PERSON] , що позивачем пропущений термін звернення із позовною заявою, оскільки для штрафних відсотків застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 258 ЦК України позовна давність до вимог про стягнення пені застосовується в один рік .Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення. Для стягнення індексу інфляції та 3% річних застосовується загальна позовна давність в 3 роки (ст. 257 ЦК України), а тому застосування позовної давності суд не вбачає, оскільки строк звернення до суду не пропущений. V.Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Так, позивачем на підтвердження надання послуг адвоката надано наступні докази: договір про надання юридичних послуг від 13.03.2023р.; рахунок на оплату № 48 від 13.03.2023р., квитанцію від 13.03.2023р. у розмірі 12 000,00 грн. - оплата за надання юридичних послуг; рахунок на оплату № 145 від 19.09.2023р. та платіжна інструкція від 20.06.2023р. у розмірі 11 000, 00 грн. оплата за надання юридичних послуг. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача - [PERSON] на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 22 000,00 грн. Враховуючи положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача в дохід держави суми судового збору у розмірі 2 151,75 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial