Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Логвиненко С.С., звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення несплачених сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування вимог зазначив, що в період з 15.03.2018 по 26.07.2020 він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське». 26.07.2020 його було звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП України остаточного розрахунку з ним не здійснив, внаслідок чого йому не була виплачена заборгованість з заробітної плати, яка згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного Фонду України форми ОК-5 становить: за листопад 2019 року становила 26908,54 грн, за грудень 2019 21580,80 грн, за січень 2020 9837,22 грн, за лютий 2020 11842,20 грн, за березень 2020 11129,43 грн, за квітень 2020 - 23694,71 грн, за травень 2020 16605,31 грн, за червень 2020 8893,73 грн, за липень 2020 41820,08 грн, а всього 172312,02 грн. Довідки про розмір заборгованості на момент звільнення згідно адвокатського запиту від 17.08.2023 йому не надано, тому розрахунок заборгованості здійснюється ним згідно довідки ОК-5 ПФУ. Також зазначає, що отримавши 26.07.2020 року трудову книжку, він в усній формі звернувся до відповідача з питання виплати йому заборгованості, на що отримав відповідь, що всі належні йому кошти будуть сплачені у повному обсязі пізніше. Натомість, до теперішнього часу остаточного розрахунку з ним не здійснено. Зазначаючи на вказані обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму. Крім цього, просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розрахований за період з 27.07.2020 наступного дня після звільнення до 01.07.2022 дня набрання чинності статтею 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ від 01.07.2022, якою встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця звільненому працівнику належних йому сум у строки, встановлені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. За розрахунком позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку за вказаний період становить 485 робочих днів, а в грошовому виразі, виходячи з розрахованого ним середньоденного заробітку в розмірі 653,82 грн. 317\~102,70 грн. З урахуванням принципів справедливості і пропорційності позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 100\~000 грн середнього заробітку, а також понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн. та на сплату судового збору при зверненні до суду в розмірі 1073,60 грн. Згідно відзиву на позов, факту існування заборгованості з заробітної плати перед позивачем, яка згідно наданої ним довідки складає 116 881,17 грн. і до теперішнього часу позивачеві не сплачена, відповідач не заперечує. Разом з цим, вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач не визнає. Звертає увагу суду на те, що в день звільнення позивач не працював, перебував у відпустці, на підтвердження чого надав суду заяву позивача про надання йому одного дня відпустки 26.07.2020 та записку про її надання з підписами начальника дільниці, відділу кадрів та самого працівника. В день звільнення та після цього відповідач з вимогою про здійснення з ним розрахунку не звертався. Про пред`явлення позивачем вимог про виплату належних йому при звільненні сум відповідачу стало відомо лише 06.09.2023 з отриманої через систему «Електронний суд» ухвали суду про прийняття заяви позивача до розгляду та відкриття провадження у справі. Також відповідач акцентує увагу суду на необхідності врахування принципів розумності, справедливості і пропорційності, висновків Верховного Суду, зокрема Великої Палати у справі №761/9584/15 від 26.06.2019 щодо можливості зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, та недопущенні безпідставного збагачення за рахунок підприємства. З урахуванням зазначених обставин просить відмовити у задоволенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та при вирішенні судом справи по суті врахувати нову редакцію статті 117 КЗпП України, якою введено обмеження строку виплати, за який провадиться виплата середнього заробітку, на рівні шести місяців.\~Будь-яких заперечень щодо стягнення на користь позивача витрат, понесених за надання правничої допомоги, або доводів про завищення їх розміру та необхідність зменшення, відповідач не висловив. Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши надані суду докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 15.03.2018 по 26.07.2020 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське», де працював прохідником підземним 5 розряду з повним робочим днем у шахті. Наказом по підприємству №109/к від 26.07.2020 його було звільнено з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується записами його трудової книжки (а.с.11 зв.). Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» від 15.09.2023 №299, загальна заборгованість перед позивачем по заробітній платі після утримання всіх обов`язкових платежів і зборів складає 116 881,17 грн, з яких до складу заборгованості входить заробітна плата у сумі 89\~822,30 грн. та компенсація за 49 календарних днів невикористаної відпустки при звільненні в сумі 27\~058,87 грн. (а.с.39). Середньоденна заробітна плата позивача відповідно до довідки відповідача від 15.09.2023 №300 складає 1198,00\~грн (а. с. 39,40). Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Якщо виникне спір про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація відповідно до ст.117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Факт невиплати позивачу належних йому при звільненні сум в загальному розмірі 116 881,17 грн. відповідачем не спростовується. Заперечень щодо розміру існуючої заборгованості від позивача не надійшло. Так як на час постановлення судом рішення вказана сума заборгованості з заробітної плати позивачу не сплачена, вона має бути стягнута з відповідача на користь позивача в судовому порядку. Вирішуючи питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вимогою позивача, суд виходить з наступного. За змістом статей\~94,\~116,\~117 КЗпП України\~середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в редакції Закону України № 2352-IX від 01.07.2022 «Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України\~щодо оптимізації\~трудових відносин», в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.\~ Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року, яким обмежено період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, набрав чинності 19.07.2022 року. Як слідує з досліджених судом доказів, позивач в день звільнення не працював, що підтверджується його заявою про надання йому відпустки 26.07.2020 та запискою про надання йому такої відпустки, на якій міститься його підпис про ознайомлення (а.с.38,39). Доказів щодо пред`явлення позивачем вимоги до відповідача про здійснення з ним розрахунку після звільнення і до звернення до суду позивачем не надано. Як вбачається з відзиву відповідача, про пред`явлення позивачем вимоги про здійснення розрахунку він дізнався через електронний кабінет користувача ЄСІТС 06.09.2023, отримавши ухвалу суду про відкриття провадження за заявою позивача про стягнення з нього на його користь заборгованості з несплачених йому сум при звільненні. Заперечень з цього приводу від позивача на адресу суду не надійшло. Отже, період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.116 КЗпП України має визначатися з наступного дня після отримання відповідачем вимоги про розрахунок, тобто з 07.09.2023 по день постановлення рішення. Так як кількість робочих днів за цей період становить 21, а середньоденний заробіток позивача - 1198,00 грн, до стягнення на користь позивача підлягає 25 158 грн (1198,00 х 21). \~ \~ \~ \~Вирішуючи питання\~щодо стягнення\~з відповідача\~на користь\~позивача витрат на правову допомогу, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. \~ \~ \~ \~На підтвердження обсягу витрат представником позивача надано суду договір про надання правничої допомоги від 16.08.2023, попередній розрахунок послуг, акт виконаних робіт від 31.08.2023, довідку про оплату послуг адвоката, згідно яких сплачена позивачем вартість за надання йому правничої допомоги становить 7000 грн (а.с.23-27). \~ \~ \~ \~Як зазначалося вище, своєї позиції з приводу неспівмірності вказаних витрат зі складністю роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом, відповідач у відзиві не висловив, клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу суду не надав. З огляду на принципи диспозитивності та змагальності, питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, суд з власної ініціативи не здійснює. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона має довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень і несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. \~ \~ \~ \~Так як відповідачем обов`язок доведення необгрунтованості і неспівмірності витрат на професійну правову допомогу проігноровано, а суд позбавлений права робити це з власної ініціативи, суд вважає за необхідне вимогу позивача щодо стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу в розмірі 7000 грн. задовольнити повністю. Вирішуючи питання судових витрат у справі, суд вважає за необхідне відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним при зверненні до суду витрати за сплату судового збору у розмірі 270, 10 грн пропорційно задоволеним вимогам та на користь держави в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial