Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-28 00:00:00

18.04.2023 [PERSON] , в інтересах якої діє представник позивача - адвокат Ярічевський В.В., звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить: 1) надати [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , за межі України, а саме у Федеративну Республіку Німеччина та в інші країни Європейського Союзу, без дозволу, згоди та супроводу батька дитини [PERSON] , на період з часу набуття законної сили судовим рішенням до 21 липня 2036 року; 2) судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.04.2023 цивільну справу № 645/1428/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України - передано на розгляд до Богодухівського районного суду Харківської області. 22.05.2023 вказана справа надійшла до Богодухівського районного суду Харківської області та за результатами автоматизованого розподілу була передана в провадження судді Сеник О.С.. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 24.05.2023 цивільну справу № 645/1428/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України було прийнято до провадження, позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 01.06.2023 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України, - прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче засідання. Ухвалою суду від 07.06.2023 задоволено заяву представника позивача адвоката Ярічевського В.В. про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції, ухвалено здійснювати розгляд даної цивільної справи у режимі відеоконференції між Богодухівським районним судом Харківської області та Дніпровським апеляційним судом. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 20.07.2023 закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 07.08.2023 задоволено заяву представника позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, ухвалено проводити судові засідання у справі №645/1428/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за участю представника позивача - адвоката Ярічевського В.В. з використанням власних технічних засобів. Ухвалою суду від 05.09.2023 за заявою представника позивача, витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківській області Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відомості (витяг) щодо зміни прізвища громадянкою [PERSON] , [INFO] , після укладення шлюбу із [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні, призначеному на 07.08.2023, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в останній, просив суд їх задовольнити. Пояснив, що позивачка [PERSON] має бажання та матеріальну можливість періодично, досить часто вивозити дитину за кордон, для того, щоб забезпечити їй належний освітній та культурний розвиток, а також з метою зміцнення її здоров`я. Зокрема, у Німеччині проживають родичі позивачки, які жодного разу від народження не бачили дитину, бажають її побачити, мають можливість надати дитині та позивачці місце для проживання та забезпечити її дозвілля. [PERSON] періодично (раз у два тижні-раз у місяць) звертається до відповідача з проханням надати дозвіл на вивезення дитини за кордон разом з матір`ю, але відповідач або ухиляється від обговорення цього питання, або ж відмовляє без повідомлення причин. Тричі представник позивача письмово звертався до відповідача з проханням надати [PERSON] дозвіл на виїзд дитини за кордон, одне з цих поштових відправлень було отримане відповідачем, проте, залишилось без відповіді, а від отримання інших двох поштових відправлень зі зверненнями представника позивача відповідач відмовився. Зазначив, що батько [PERSON] належним чином виконує батьківські обов`язки в частині участі в утриманні дитини, спілкується з нею, однак щодо перебування дитини за кордоном вони з матір`ю дитини не можуть дійти згоди. Вказав, що [PERSON] є підприємцем, має бізнес, а також власну нерухомість на території України, тобто, міцні соціальні зв`язки у місці постійного проживання, і не має на меті залишити територію України. Пояснив, що строк, протягом якого позивач просить суд надати дозвіл позивачці на виїзд дитини за кордон без згоди батька, було визначено з урахуванням дати, коли дитина досягне 16-річного віку. Оскільки позивачка має організаційну та фінансову можливість перетинати кордон з Євросоюзом разом із дитиною приблизно раз у місяць, вона вважає що звертатися кожного разу до суду для того, щоб взяти дозвіл для перетину кордону без згоди батька, є недоцільним. В судове засідання, призначене на 29.09.2023, представник позивача не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у поданій до суду письмовій заяві просив розглянути справу за відсутності позивача та її представника, повідомив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неприбуття суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Також відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст.ст. 174, 178 ЦПК України, та не направив до суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. За приписами ч.7 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є , зокрема, день вручення судової повістки під розписку. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно з відомостями Єдиного демографічного реєстру станом на 19.04.2023, [PERSON] зареєстрований за адресою : [ADDRESS] (а.с.54), на яку відповідачу надсилались судові повістки. Крім того, судові повістки про виклик у судові засідання, призначені на 21.08.2023, 29.09.2023 було надіслано [PERSON] на адресу, зазначену представником позивача як остання відома адреса місця фактичного проживання відповідача - [ADDRESS] . Крім того, у відповідності до ч.13 ст.128 ЦПК України повістки про виклик в судове засідання було надіслано [PERSON] у вигляді SMS-повідомлень на номер мобільного телефону, вказаний у позовній заяві. Отже, відповідач у розумінні ст.ст. 128, 131 ЦПК України є належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року №17-рп/2011, згідно з яким у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву на позов не подав, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, за відсутності заперечень з боку позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19.12.2022 по справі № 554/10773/22. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.07.2020, виданого Московським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.27). 28.01.2021 [PERSON] отримала паспорт громадянина України для виїзду за кордон № [NUMBER] , виданий органом № 6317, строком дії до 28.01.2025 (а.с. 25). 02.08.2017 [PERSON] отримала паспорт громадянина України для виїзду за кордон № [NUMBER] , виданий органом № 6301, строком дії до 02.08.2027 (а.с.47). Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19.04.2023, дитина [PERSON] зареєстрована разом з матір`ю за адресою : [ADDRESS] (а.с.52). Відповідно до наявних в матеріалах справи копій податкової декларації [PERSON] за 2022 рік, квитанції про її подачу в електронному вигляді, витягу з реєстру платників єдиного податку № 2220343400236 від 20.12.2022, [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець, види діяльності - 47.82 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям, 46.42 Оптова торгівля одягом і взуттям, адреса реєстрації підприємницької діяльності - [ADDRESS] (а.с.10, 13-16, 22). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05.04.2023, [PERSON] є власником квартири площею 39,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ) та машиномісця у підвалі житлового будинку літ. «А-16» за адресою : [ADDRESS] ). Згідно з наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.04.1986, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.31). Батько позивачки [PERSON] є власником автомобіля LEXUS GX 470, 2008 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 03.01.2014 (а.с.32, 33). Як вбачається зі змісту наявних у матеріалах справи копій свідоцтва про шлюб між [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] від 29.04.1966, копії свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 04.04.1969, копії свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 22.09.1960, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 13.09.2023, копії свідоцтва про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] від 19.02.1992 (а.с.13, 26, 28, 34, 49), [PERSON] (до укладення шлюбу - [PERSON] ) є рідною тіткою позивачки (бабуся [PERSON] - мати [PERSON] [PERSON] є матір`ю [PERSON] ). Відповідно до посвідки на постійне проживання серії [NUMBER] від 04.03.2022 зі строком дії 04.03.2024 тітка [PERSON] - [PERSON] проживає на території Німеччини у [ADDRESS] , має право на зайняття трудовою діяльністю (а.с.11-12). 08.03.2023 представником позивача адвокатом Ярічевським В.В. направлено письмове звернення на адресу відповідача [PERSON] , в якому представник позивача просив надати письмову згоду на виїзди дитини [PERSON] до Федеративної Республіки Німеччина, виїзди до якої плануються в період з 01.04.2023 по 01.04.2026 з метою відпочинку та оздоровлення (а.с.17). Як вбачається зі змісту опису вкладення до поштового відправлення № 0504545430370 з відбитком календарного штампу Укрпошти, роздруківки трекінгу поштового відправлення з сайту Укрпошти, вказане звернення отримане відповідачем 16.03.2023 (а.с.18, 20, 21). Крім того, 08.03.2023 представник позивача звертався до відповідача з аналогічним зверненням про надання письмової згоди на виїзд дитини [PERSON] до Арабської Республіки Єгипет, виїзди до якої плануються в період з 01.04.2023 по 01.04.2026 (а.с.36). Відповідно до опису вкладення до поштового відправлення № 0504545429185 з відбитком календарного штампу Укрпошти, роздруківки трекінгу поштового відправлення з сайту Укрпошти, вказане звернення не було отримане відповідачем (з відміткою пошти від 30.03.2023 «відправлення не вручене під час доставки : інші причини») (а.с.18, 40). Крім того, 22.03.2023 представником позивача було повторно направлено [PERSON] лист щодо надання письмової згоди на виїзди дитини [PERSON] до Арабської Республіки Єгипет (а.с.45). Згідно з описом вкладення до поштового відправлення № 0504549962880 з календарним штампом поштового відділення, та роздруківки трекінгу поштового відправлення з сайту Укрпошти, вказане звернення було отримане відповідачем 11.04.2023 (а.с.42, 43). 18.04.2023 представником позивача направлено на адресу відповідача [PERSON] копію позовної заяви з додатками, про що свідчать опис вкладення поштового листа № 0504559796512, поштова накладна (а.с.29, 30, 44), і отримане відповідачем 25.04.2023. Таким чином, відповідачем було отримано два з трьох звернень представника позивача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон (до Федеративної Республіки Німеччина та до Арабської Республіки Єгипет), а також позовну заяву з додатками. Однак, на даний час батьком [PERSON] не надано дозволу на виїзд дитини [PERSON] за кордон у супроводі матері, що в сукупності з відмовою отримати поштові відправлення зі зверненням представника позивача, свідчить про ухилення батька від надання такого дозволу. Будучи обізнаним про факт подачі даного позову, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень та факт отримання поштового відправлення з позовною заявою та додатками до неї, [PERSON] не надав ані письмового дозволу на виїзд дитини за кордон, ані письмового відзиву на позовну заяву з викладом своїх заперечень проти вимог позивачки [PERSON] .. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст.7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст.9 Конвенції про права дитини). За правилами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Водночас, за змістом ст.124 Конституції України та ст.15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Визначаючи, чи відповідає найкращим інтересам дитини дозвіл на виїзд дочки сторін за кордон без згоди батька у супроводі матері, суд враховує, що на даний час, в період дії воєнного стану в Україні, єдиною особою, яка має можливість забезпечити дитині відпочинок за кордоном, є мати, оскільки в силу законодавчих обмежень, батько обмежений у можливості виїзду за кордон. При цьому, судом взято до уваги, що позивачка порушує питання не про вивезення дитини на постійне або довготривале проживання за кордон, за якого батько буде тривалий час позбавлений можливості бачитися з дитиною, а про періодичні короткострокові поїздки з дитиною в Німеччину до своїх родичів, що пов`язано також і з перетином кордону інших держав Європейського Союзу, у т.ч. у зв`язку з відсутністю прямого авіазв`язку з Україною. Як з`ясовано судом, [PERSON] не вважає [PERSON] таким батьком, який неналежним чином виконує батьківські обов`язки, визнає його право на спілкування з дитиною, ніколи не порушувала питання про позбавлення його батьківських прав або інше обмеження у їх здійсненні. Крім того, судом взято до уваги, що позивачкою надано до матеріалів справи копії документів, які свідчать про наявність у неї родичів на території Федеративної Республіки Німеччина, підтверджують наявність у них законних підстав для проживання на території цієї країни та дають відповідачу можливість встановити місцезнаходження дитини на території Німеччини. Також, судом враховано наявність у [PERSON] нерухомого майна на території України (квартиру за адресою: [ADDRESS] ) та машиномісце у підвалі житлового будинку літ. «А-16» за адресою : [ADDRESS] ), а також реєстрацію податкової адреси [PERSON] як фізичної особи-підприємця за адресою: [ADDRESS] , що свідчить про наявність у позивачки певної прив`язки до місця проживання на території України. При цьому, суд зауважує, що [PERSON] не була позбавлена можливості самовільно, без відома та згоди батька, вивезти дитину за кордон, пославшись на норму п.23 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 № 57, якою дозволено виїзд дитини за кордон з одним із батьків та без згоди другого з батьків, однак, цього не зробила, намагаючись отримати дозвіл батька на виїзд дитини у законний спосіб та врегулювати це питання правовим шляхом. Жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити інтересам доньки, чи буде порушувати його права, відповідач суду не надав, заперечень проти позовних вимог не виклав. З огляду на викладене, суд вважає, що тимчасові виїзди малолітньої [PERSON] на територію Федеративної Республіки Німеччина, країни Європейського Союзу відповідатимуть якнайкращим інтересам дитини, яка проживає разом з матір`ю, водночас, не порушать прав батька на спілкування з дитиною та участь у її вихованні. Судом взято до уваги, що норма п.23 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 № 57, якою дозволено виїзд дитини за кордон з одним із батьків та без згоди другого з батьків, поширюється виключно на період воєнного стану, що стає фактором невизначеності під час планування подорожі. З урахуванням віку дитини (3 роки), віддаленості автомобільних пунктів пропуску через державний кордон України від місця проживання позивача, суд погоджується з доводами представника позивача про те, що відмова у перетині державного кордону кордону через відсутність згоди батька дитини, є небажаною для дитини обставиною, крім того, така відмова матиме негативні наслідки для матеріального і морального стану позивачки, і в підсумку - також для самої дитини. Враховуючи, що батько ухиляється від надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини у супроводі матері, при цьому, не навів суду жодних мотивів для відмови від надання такого дозволу, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для надання дозволу для тимчасового виїзду за кордон неповнолітній [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері - [PERSON] .. Разом з тим, тривалість періоду, на який позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, не відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, в якому зазначається щодо обов`язковості визначення судом, як початку, так і закінчення періоду, протягом якого дитина перебуватиме за кордоном та прогнозованості настання строку його завершення. Так, обґрунтовуючи заявлений позов, позивачка просила визначити тривалість періоду дозволу до досягнення дочки 16 років, при цьому вказує кінцеву дату дозволу - 21.07.2036. Дитина сторін [PERSON] досягне 16 річного віку - [INFO] . Відтак, суд, з огляду на мінливість життєвих обставин, з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, зокрема, забезпечення її права на спілкування з батьком та його матеріальну допомогу, вважає за необхідне визначити тривалість періоду, на який надається дозвіл для тимчасового виїзду дитини за кордон без згоди батька у супроводі матері, перебіг якого починається з моменту набрання цим судовим рішенням законної сили та закінчується зі спливом трьох року після набранням ним законної сили. В подальшому, за наявності всіх необхідних підстав, що гарантуватимуть необхідні умови для проживання дитини, позивачка не позбавлена права ставити питання про надання дозволу для виїзду дитини за кордон на подальший термін. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подачу позову пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 536,80 грн.

Outcome: partial