Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є власницею чотирикімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою київською державною нотаріальною конторою 05 січня 1996 року. Цей договір зареєстровано в ДП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 10 січня 1996 року. У вересні позивачка мала намір подарувати зазначену квартиру своїй донці. Для укладення наведеної угоди вона звернулась до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Савельєва А.Ю. При підготовці нотаріусом цієї угоди, з`ясувалось, що на належну їй квартиру Першою київською нотаріальною конторою було накладено арешт на підставі повідомлення В-335 від 26 червня 1997 року Радянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, реєстраційний номер обтяження 1411069. Позивачка зазначає, що для з`ясування підстав накладення арешту на квартиру вона звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори, на що отримала відповідь від 17 вересня 2021 року №8998/02-24, що термін зберігання щодо накладання, зняття арештів за 1997 рік складав 3 роки, тому надати копії документів на підставі яких було зареєстровано арешт за реєстраційним номером обтяження №1411069, надати не має можливості у зв`язку з їх відсутністю. На звернення позивача, та на звернення Приватного нотаріуса до Солом`янського управління поліції ГУ НП у м. Києві за територіальним місцем знаходження квартири та місцем реєстрації позивача, щодо повідомлення у зв`язку з чим було накладено арешт на належну їй квартиру та надання копій документів, на підставі яких було накладено арешт, було повідомлено, що Радянський РУ ГУ МВС України не відноситься до Солом`янського Управління поліції та, що неможливо надати документи. Як зазначено у позові, позивачка не була стороною у будь-якому кримінальному провадженні, також наразі щодо неї не порушено ні кримінальних, ні інших проваджень, а тому коли, ким, та у зв`язку з чим було накладено арешт на належну їй квартиру, позивачу не відомо. Позивачка зауважує, що отримати зазначену інформацію неможливо, оскільки в 2001 році Радянське РУ ГУ МВС України у місті Києві ліквідоване у ході адміністративно-територіальної реформи в Києві. Згідно відповідей Солом`янського управління поліції та ГУ поліції у місті Києві, щодо неї не існує будь-яких кримінальних проваджень. Щодо зазначення у справі відповідачем Головного управління Національної поліції у м. Києві позивачка вказує, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, інформація про юридичну особу Радянське районне управління головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві - відсутня. Радянське РУ ГУ МВС України у м. Києві відповідно до Закону України «Про міліцію» (який був чинним станом на 2001 рік), було структурним підрозділом Головного управління МВС України в м. Києві. Згідно постанови КМ України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», Головне управління МВС України в м. Києві було ліквідовано та створено Головне управління Національної поліції у м. Києві. Таким чином, на сьогоднішній день ГУ НП у м. Києві є публічним правонаступником Головного управління МВС України в м. Києві, тому цей орган державної влади залучений в якості відповідача за позовом. У зв`язку з тим, що наявність арешту (обтяження), накладеного на квартиру порушує право позивача приватної власності, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, вона вимушена була звернутись з даним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 лютого 2023 року справу передано для розгляду головуючому судді Букіній О.М. 06.02.2023 року на підставі розпорядження Солом`янського районного суду міста Києва справу було передано на повторний автоматизований розподіл судових справ. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 лютого 2023 року справу передано для розгляду головуючому судді Митрофановій А.О. Фактично матеріали справи отримано суддею 08 лютого 2023 року. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 лютого 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов. 24 травня 2023 року на адресу суду надійшла заява від відповідача про поновлення процесуального строку, встановленого судом, в якій зазначено, що затримка у підготовці та поданні відзиву та доказів у справі у встановлений судом строк об`єктивно пов`язана з військовою агресією Російської Федерації проти України та дією на території України воєнного стану. Крім того, з метою отримання належних письмових доказів для надання їх суду можливості на підставі цих доказів обґрунтувати правову позицію 09.05.2023 року Головним управлінням скеровано відповідні запити до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, однак на день подання відзиву на адресу відповідача відповідь не надходила. Також, 24 травня 2023 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, з огляду на наступне. Підставою для накладання арешту на спірне майно Першою київською нотаріальною конторою є повідомлення В - 335 від 26.06.1997 Радянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, реєстраційний номер обтяження: 1411069. Отже належним відповідачем є Радянське РУ ГУ МВС України в м. Києві, підпорядковане Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, яке відповідно до інформації єдиного державного реєстру осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є юридичною особою (Код ЄДРПОУ 08672940). ГУНП у м. Києві утворено постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» значно пізніше. Із набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» Закон України «Про міліцію» втратив чинність із 07 листопада 2015 року. Із цієї дати міліція припинила своє існування без правонаступництва. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» територіальні органи Міністерства внутрішніх справ перебувають у стані ліквідації як юридичні особи публічного права. Відсутність такого органу державної влади - міліції є загальновідомим фактом, що в силу частини 3 статті 82 ЦПІК України не потребує доказування. Також, відповідач зазначає, що Закон України "Про Національну поліцію" інші акти законодавства, прийняті на виконання цього Закону, не передбачають правонаступництва Національною поліцією, як центральним органом виконавчої влади та його територіальними органами будь-яких прав та обов`язків від органів та підрозділів міліції, яка ліквідується. Тому, вважають, що Головне управління Національної поліції у м. Києві не є належним відповідачем у справі. 11 липня 2023 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, в якому позивачка просила позов задовольнити. В обґрунтування відповіді на відзив позивач зазначає, що в дійсності законодавець, при створенні нового органу - Національної поліції, не передбачив правонаступництва при утворенні територіальних органів Національної поліції та ліквідації територіальних органів Міністерства внутрішніх справ. Тобто, фактично відбулася реорганізація правоохоронного органу, при якій всі функції органу виконавчої влади, які забезпечують формування державної політики у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг замість ліквідованих управлінь МВС України перейшли до новостворених органів територіальних органів Національної поліції. Таким чином, у спірних правовідносинах відбулося публічне правонаступництво, в результаті якого, права та обов`язки ліквідованого органу державної влади - Головного управління МВС України в м.Києві перейшло до новоствореного - Головного управління Національної поліції у м. Києві, яке в повній мірі продовжує виконувати всі функції та завдання ліквідованого органу, в тому числі й розслідування кримінальних справ які були порушенні ліквідованим органом. Зазначена правова позиція також відображена у судовій практиці Верховного суду (Постанова Верховного Суду від 28.12.2020 року у справі №910/16144/19). Також існує судова практика щодо розгляду справ по захисту порушених чи не визнаних прав колишніх працівників міліції, відповідно до якої замість ліквідованих територіальних органів МВС залучаються у якості відповідача новостворені органи Національної поліції, оскільки при ліквідації органів міліції, всі функції щодо діяльності структур правоохоронних органів перейшли до Національної поліції. Крім того, Верховний Суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 4 березня 2014 року у справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі №21-108а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Ліквідація УМВС з одночасним створенням іншого органу - ГУ НП, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, передбачає зобов`язання роботодавця (держави) вжити заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу. Отже, ГУНП, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником УМВС. Тому, вважає, що якщо сприйняти позицію відповідача по зазначеному спору, то позивачка ніколи не зможе захистити своє порушене право та зняти арешт з належної їй квартири, оскільки це питання можливо вирішити тільки в судовому порядку, а державного органу який накладав арешт на квартиру фактично не існує у зв`язку з його ліквідацією. При застосуванні зазначеної правової позиції відповідача, потрібно було припинити та закрити всі кримінальні справи, які були порушенні та знаходились на стадії досудового розслідування територіальними органами Міністерства внутрішніх справ, після їх ліквідації, проте цього не відбулося, а всі функції досудового розслідування перейшли до новоствореного органну - Національної поліції. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступне. Так, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до договору купівлі-продажу від 05 січня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, укладеного між [PERSON] на підставі довіреності від імені [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] продав належну йому на праві власності, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.5 зазначеного Договору купівлі-продажу від 05 січня 1996 року, відчужувана квартира нікому не продана, не подарована, не закладена, не здана в оренду, під забороною/арештом не знаходиться, судового спору щодо неї не мається. Відповідно до п.6 зазначеного Договору, покупець набуває право власності на квартиру з моменту укладення договору при умові його нотаріального посвідчення. Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №295932841 від 24.01.2022 року, на квартиру [ADDRESS] , власником якої зазначена [PERSON] накладено обтяження у вигляді арешту (архівний запис) на підставі повідомлення Радянського РУ ГУ МВС України В-335 від 26.06.1997 року, зареєстровано обтяження 26.10.2004 року за №1411069 реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора. Як вбачається з листа Першої київської державної нотаріальної контори Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 17.09.2021 року №8998/02-14 адресованого приватному нотаріусу Савельєву А.Ю., відповідно до номенклатури справ Першої київської державної нотаріальної контори, термін зберігання документів, щодо накладання, зняття арештів (заборон) за 1997 рік складав 3 роки, тому надати копії документів щодо накладення арешту №3-1033 від 02 липня 1997 року та повідомлення В-335 від 26 червня 1997 року Радянського РУГУ МВС України в м. Києві, на підставі яких було зареєстровано арешт за реєстраційним номер обтяження №1411069 від 26 жовтня 2004 року не має можливості у зв`язку з відсутністю документів. Листом Солом`янського УП ГУНП у м. Києві від 09.12.2021 року №6-7401/125/55-21 було повідомлено [PERSON] , що Радянський РУГУ МВС України в м. Києві не відносився до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві та запропоновано звертатися по територіальності. Відповідно до листа-відповіді Солом`янського УП ГУНП у м. Києві від 28.01.2022 року, адресованого адвокату Рибитві О., у слідчому відділі Солом`янського УП ГУНП у м. Києві відсутні кримінальні провадження стосовно [PERSON] , [INFO] . Згідно відповіді ГУНП у м. Києві від 01.02.2022 року №29-А3/125/23/3/04-2022 на адвокатський запит Рибитві О. , проведеною перевіркою з`ясовано, що згідно даних Інформаційного порталу Національної поліції України та Єдиного реєстру досудових розслідувань за Солом`янським управлінням поліції та жодним підрозділом Головного управління Національної поліції у м. Києві кримінальні провадження відносно [PERSON] не провадяться, а також відомості про повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень відносно останньої відсутні. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18.01.2023 року, інформація про юридичну особу Радянське районне управління Головного управління міністерства внутрішніх справ України в м. Києві - відсутня. Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в ст. 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Положеннями вказаного Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі або одночасно з винесенням постанови про її закриття (ч.1 ст.214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (ч.6 ст.126). За нормою статті 120 цього Кодексу, досудове слідство у кримінальних справах повинно бути закінчено протягом двох місяців. В цей строк включається час з моменту порушення справи до направлення її прокуророві з обвинувальним висновком чи постановою про передачу справи до суду для розгляду питання про застосування примусових заходів медичного характеру або до закриття чи зупинення провадження в справі. Цей строк може бути продовжено районним, міським прокурором, військовим прокурором армії, флотилії, з`єднання, гарнізону та прирівняним до них прокурором у разі неможливості закінчити розслідування - до трьох місяців. В особливо складних справах строк досудового слідства, встановлений частиною 1 цієї статті, може бути продовжено Прокурором Автономної Республіки Крим, прокурором області прокурором міста Києва, військовим прокурором округу, флоту і прирівняним до них прокурором або їх заступниками на підставі мотивованої постанови слідчого - до шести місяців. Далі продовжувати строк досудового слідства можуть лише у виняткових випадках Генеральний прокурор України або його заступники. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом. продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 по справі №2-3392/11 дійшла висновку, що у разі, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року, спір щодо зняття арешту з майна є приватноправовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Верховний Суд вважає, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Згідно з ч. 5 цієї статті державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв. Аналогічні положення містяться і в Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127. У межах кримінальної справи, що розслідувалася, власник майна, який не набував процесуального становища підозрюваного, обвинуваченого, чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка не була стороною у будь-якому кримінальному провадженні, також наразі щодо неї не порушено ні кримінальних, ні інших проваджень. Наведе свідчить про те, що позивач має право на звернення до суду з позовом для усунення свого порушеного права, оскільки безпідставне обтяження його майна порушує його право власності на вказане майно, шляхом позбавлення можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Судом встановлено, що позивач є власником нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 05 січня 1996 року, на яке накладено арешт. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, наведені позивачем обставини не спростував. Крім того, стосовно доводів відповідача, викладених у відзиві на позов щодо неналежного відповідача, суд зазначає наступне. Обтяження, що оспорюється, зареєстровано Першою київською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення В-335 від 26.06.1997 року Радянського РУ ГУ МВС України в м. Києві. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18.01.2023 року, інформація про юридичну особу Радянське районне управління головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві - відсутня. Згідно Наказу МВС України від 06.10.2001 року №860 «Про реорганізацію органів внутрішніх справ ГУ МВС України в м. Києві відповідно до нового адміністративно-територіального поділу міста» Радянське РУ ГУ МВС України в м. Києві було ліквідовано та утворено Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві, яке є його правонаступником. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерство внутрішніх справ» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, зокрема Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві, та утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, зокрема Головне управління Національної поліції у м. Києві. Тому, суд вважає, що Головне управління Національної поліції у м. Києві є належним відповідачем по справі, оскільки відбулося публічне правонаступництво, що є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права до іншого. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладаються на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід щодо переходу до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів. У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функцій від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом зняття такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. При цьому суд враховує, що скасувати арешт в іншому порядку неможливо, оскільки позивачка не була стороною у будь-якому кримінальному провадженні, наразі щодо неї не порушено ні кримінальних, ні інших проваджень, під час якого накладено арешт, зокрема, термін зберігання документів, щодо накладання, зняття арештів (заборон) за 1997 рік складав 3 роки, тому копії документів щодо накладення арешту №3-1033 від 02 липня 1997 року та повідомлення В-335 від 26 червня 1997 року Радянського РУГУ МВС України в м. Києві, на підставі яких було зареєстровано арешт за реєстраційним номер обтяження №1411069 від 26 жовтня 2004 року відсутні. За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved