Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

У квітні 2023 року адвокат Ципліцький Д.О., що діє в інтересах [PERSON] звернувся через підсистему «Електронний суд» до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просив суд визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за місцем її проживання. Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивач та відповідач мають від шлюбу спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя не склалося, тому відповідач покинув родину в жовтні 2012 року. Донька залишилася проживати з матір`ю. Відповідач не брав участі в житті спільної дитини та в її матеріальному забезпеченні. За відомостями Основ`янсько-Слобідського ВДВС у м. Харкові відповідач виїхав за межі країни 02.04.2022 та не повертався до дати надання відповіді. У зв`язку з активними бойовими діями, задля збереження життя та здоров`я дитини, позивач повинна мати документи для безперешкодного виїзду за кордон з донькою. Оскільки відповідач не бере участі у вихованні дитини, позивач була змушена звернутися до суду з вищевказаним позовом. Ухвалою від 17.04.2023 суд відкрив провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 31.05.2023 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. Представник третьої особи надіслав пояснення з наданням висновку щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю [PERSON] , згідно з яким Департамент служб у справах дітей вважає доцільним визначити місце проживання дитини з матір`ю [PERSON] . Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у рішенні про розірвання шлюбу у 2012 році вирішене питання про залишення проживання дитини з матір`ю. З 2012 року питання про визначення місця проживання дитини не підіймалося. Відповідач жодного разу не відмовляв у наданні дозволу для виїзду дитини за кордон. У 2019 році позивач повідомила, що вийшла заміж і тепер не бажає, щоб відповідач з`являвся у їх житті з дитиною. У 2019 році відповідач отримав судовий наказ про стягнення аліментів на утримання дитини та щомісячно сплачував аліменти. Незважаючи на це, він отримав повідомлення про обмеження у виїзді закордон та низку інших обмежень у зв`язку з заборгованістю зі сплати аліментів. Таку заборгованість відповідач сплатив та після цього не відмовляв позивачу в жодних питаннях, що стосується виховання дитини та виїзду закордон. Відповідач не заперечує проти проживання дитини з матір`ю, проте просив відмовити у задоволенні позову та стягнення судових витрат на користь позивача через його безпідставність. У судовому засіданні представник позивача підтримав поданий позов з підстав, викладених у ньому та просив його задовольнити. У судовому засіданні відповідач просив відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та не стягувати судові витрати, понесені позивачем за подання позову. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи без участі представника Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, рішення у справі прийняти з урахування поданого ними висновку. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Від шлюбу сторони мають спільну: доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.03.2011, актовий запис №106, складений Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції (а.с.14). Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Шаровою Д.В. відкрите виконавче провадження зі стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини - [PERSON] за судовим наказом Дзержинського районного суду м. Харкова (а.с.8). Відповідно до відповіді на запит до Державної прикордонної служби України №158706141 від 27.03.2023 [PERSON] перетнув кордон України 02.04.2022 (а.с.9). Відповідно до договору дарування квартири за реєстровим №279 від 27.12.2018, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ільїною І.М. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] належить 4-кімнатна квартира загальною площею 148,1 кв.м., житловою площею 80,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-11). Відповідно до висновку щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , дитина проживає з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де створені умови для проживання, навчання та розвитку дитини. Малолітня [PERSON] надала письмові пояснення, що мешкає з матір`ю та бажає надалі мешкати з нею. Із батьком не спілкується. Департамент служб у справах дітей вважає доцільним визначити місце проживання дитини з матір`ю [PERSON] (а.с.44-45). Судом встановлено, що малолітня донька з 2012 року по теперішній час проживає разом з матір`ю, матір займається її вихованням, утримує її матеріально, піклується про неї. Мати уклала шлюб з новим чоловіком, має у власності квартиру, де створені всі необхідні умови для розвитку та виховання дитини. Також, у ході судового розгляду встановлено, що батько не заперечує проти проживання дитини з матір`ю. Позов обґрунтований наданням можливості у разі необхідності з зв`язку з воєнним станом, виїхати позивачці разом з дитиною за кордон. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Стаття 160 СК України, передбачає, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно із статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд бере до уваги висновок служби у справах дітей, при якому була врахована думка дитини та проаналізовані умови проживання дитини за місцем її проживання. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Таким чином, суд, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, з огляду на наведені норми права, з урахуванням встановлених обставин, вважає, що проживання дітей з батьком відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Судом встановлено, що донька має тісний емоційний зв`язок з матір`ю та має бажання проживати разом з нею. Отже, визначення місця проживання доньки [PERSON] з матір`ю не позбавляє права [PERSON] як батька піклуватися про свою дитину, брати участь у її вихованні. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄCПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Вирішуючи даний спір, судом враховуються вказані норми матеріального права, у повному обсязі, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 858,88 грн.

Outcome: approved