Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

В травні 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-3) до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: - стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за договором позики від 09 січня 2022р. у розмірі 4000,0 дол. США, що за курсом НБУ становить 146274,4 грн.; проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за період з 10 лютого 2022р. по 08 травня 2023р. у сумі 38589,62 грн.; 3,0 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 5433,36 грн.; інфляційні втрати за весь час прострочення з 10 лютого 2022р. по 08 травня 2023р. у сумі 42073,06 грн.; судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2323,71 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 09 січня 2022р. між сторонами був укладений договір позики, у вигляді боргової розписки, складеної особисто відповідачем, відповідно до якого останнім, як позичальником було отримано від позивача, як кредитора в борг грошові кошти в розмірі 4000,0 дол. США строком до 09 лютого 2022р. Оскільки відповідач не виконав грошових зобов`язань у строки, встановлені договором позики, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого порушеного права, шляхом стягнення суми позики, процентів за користування сумою позики, інфляційних втрат, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відзив на позов стороною відповідача не подавався. До судового засідання стороною позивача до канцелярії суду було подано письмову заяву, в якій сторона позивача просила суд розглянути справу без участі позивача та його представника, проти ухвалення заочного рішення сторона позивача не заперечує. Відповідач, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`являвся, про поважність причин неявки суд не повідомив. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 280, 282 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 09 січня 2022р. між сторонами було укладено договір позики (а.с. 9), у вигляді боргової розписки, наступного змісту: «.. Розписка про отриманн позики. м. Київ 09.01.2022р. Я, [PERSON] , 1971р.н. (паспорт серії [NUMBER] , виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві 5 березня 1996р.), який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , ідентифікаціоний номер [NUMBER] , цією розпискою підтверджую отримання від [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , виданий Броварським РВ ГУ МВС України 19 травня 1998р ) який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , індентифікаціоний номер [NUMBER] грошових коштів в сумі 4000 (чотири тисячі) доларів США. Вказану позику в розмірі 4000(чотири тисячі) доларів США, я [PERSON] забов`язуюсь повернути [PERSON] до 09 лютого 2022р. 09.01.2022р. Євдотьєв…». Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Надаючи оцінку наведеній вище розписці з урахуванням наведених норм матеріального права та висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах суд вважає доведеним факт укладання між сторонами договору позики, у вигляді боргової розписки. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем всіє всієї суми заборгованості позивачу судом не встановлено, в силу положень ч. 3 ст. 545 ЦК України. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за тілом позики у розмірі 4000,0 дол. США, що за курсом НБУ становить 146274,4 грн. Стосовно вимог позивача про стягнення на його користь з відповідача процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за період з 10 лютого 2022р. по 08 травня 2023р. у сумі 38589,62 грн., то в цій частині позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Однак, згідно із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019р. у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017р. у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. З урахуванням, правових позицій Верховного Суду, суд приходить до висновку про те, що у спірних правовідносинах не можуть бути нараховані та стягнуті з відповідача проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, у зв`язку із чим позов, в цій частині не підлягає задоволенню. Також не підлягають задоволенню, і вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача інфляційні втрати за період часу з 10 лютого 2022р. по 08 травня 2023р. у сумі 42073,06 грн., з наступних підстав. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти унаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017р. у справі № 6-284 цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020р. у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727 цс 19). Судом перевірено, наданий стороною позивача розрахунок 3,0 % річних за період часу з 10 лютого 2022р. по 08 травня 2023р. Судом критично оцінюються зазначений розрахунок, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Верховним Судом у постанові від 09 червня 2021р. у справі № 361/4822/18 висловлено правову позицію про те, що тлумачення ч.2 ст. 524 та ч.2 ст.533 ЦК України, дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в ч. 2 ст. 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами. Враховуючи наведену норму матеріального права, висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019р. по справі № 464/3790/16-ц, а також положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення 3,0 % річних частковому задоволенню, за період часу з 10 лютого 2022р. по 23 лютого 2022р. включно, виходячи з суми заборгованості за тілом позики - 4000,0 дол. США, а саме: 3,0 % річних - 4,6 дол. США. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до часини задоволених вимог, у розмірі 1464,42 грн.

Outcome: partial