Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, у якому просить суд: визнати недійсним договір дарування квартири від 21.05.2010, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 30610135 за [PERSON] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21.05.2010 між ним та [PERSON] укладено договір дарування квартири. Згідно умов договору позивач подарував, а відповідач прийняв у дар квартиру [ADDRESS] . На виконання умов договору позивачем було передано відповідачу квартиру. Однак, вважає, що існують підстави для визнання договору недійсним, оскільки договір був укладений під впливом тяжкої обставини, що обґрунтовується тривалим тяжким станом його здоров`я. Враховуючи, що його стан здоров`я постійно погіршувався та останній потребував стаціонарного лікування, були ризики ускладнень та смертельних станів, останній уклав оскаржуваний договір. При цьому, позивач укладаючи спірний договір мав надію на те, що відповідач буде піклуватися про його майно. Натомість, відповідач, хоч і є власником квартири, проте не проживає у ній, не приймає участі в утриманні майна, не сплачує комунальні послуги. Всі платежі здійснює станом на день звернення до суду позивач, як вказує останній. Зазначає, що до та у період укладення договору постійно хворів, що створювало суттєвий психологічний тиск на нього, оскільки погіршення стану здоров`я могло призвести до смерті або інших непоправних наслідків. Через хвороби останньому навіть було змінено групу інвалідності з 3 до 2. Тому, усвідомлюючи це був вимушений укласти договір дарування під впливом хвороби та на вкрай невигідних для себе умовах. Вважає, що вчинив односторонній правочин, безоплатно передавши відповідачу своє житло, в якому постійно проживає, безоплатно та без жодних обов`язків зі сторони відповідача. Зазначене створило умови, за яких позивач щонайменше не може купити інше житло. Вказує, що доказом укладення договору у період хвороби є посилання у договорі, що у зв`язку із станом здоров`я гр. [PERSON] та на його прохання, договір дарування квартири посвідчено за адресою: [ADDRESS] , в приміщенні головного військового госпіталю. Вказує, що наразі його стан здоров`я стабілізувався, він утримував та утримує квартиру, сплачує комунальні послуги, здійснює поліпшення та догляд за квартирою, з урахуванням чого, вважає, що існують усі підстави для визнання договору дарування квартири від 21.05.2010 недійсним. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04.05.2023 відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомлення учасників справи. Сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви з додатками відповідачем не було отримано, поштове повідомлення повернулось до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Позивач копію ухвали суду про відкриття провадження також не отримав 23.01.2023, поштове повідомлення повернулось до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкрібляк К.П. ухвалу суду отримала 06.07.2023, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення. 09.06.2023 до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову у справі № 755/5389/23. 16.06.2023 до суду від позивача, [PERSON] , надійшла заява про приєднання до матеріалів справи доказів та про розгляд справи у відсутність позивача. 17.07.2023 до суду надійшла заява позивача [PERSON] про розгляд справи у його відсутність за наявними в матеріалах справи документами. Будь-яких заяв по суті справи, клопотань від учасників справи не надійшло. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.07.2023 відмовлено у прийнятті заяви відповідача [PERSON] про визнання позову та закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкрібляк Катерина Павлівна, про визнання недійсним договору дарування квартири від 21.05.2010, призначено справу до судового розгляду по суті, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. 27.07.2023 до суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шкрібляк К.П. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. 11.09.2023, 19.09.2023 до суду від відповідача [PERSON] надійшли заяви про визнання позову у справі № 755/5389/23. У судовому засіданні позивач, [PERSON] , підтримав заявлений позов у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Вказав, що під час укладення спірного договору дарування мав тяжкий психологічний стан, спричинений хворобою, оскільки мав операцію по онкології. У той час вирішив, що потрібно, щоб усе майно перейшло до сина, бо якщо щось станеться з ним і потрібні будуть якісь витрати, то син зможе продати квартиру і оплатити операцію. Якщо залишаться кошти, то зможе доглядати або залишить кошти собі, щоб мати змогу доглядати. Проте, йому зробили операцію, його стан покращився, призначили пенсію, але син не допомагав. Зараз такий час, що син не допомагає, а він доглядає за дружиною. Крім того, стан здоров`я погіршується та останній не виключає можливості, що потрібно буде продати квартиру, щоб продовжити своє життя, але квартира перебуває у власності сина. Вказав, що під час укладення договору дарування розумів його суть, але не думав, що життя так складеться. Відповідач тільки по документам власник, в квартиру не вселявся, комунальні послуги за неї не сплачував, тягар утримання квартири несе тільки він - позивач. Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Разом з цим, у поданих заявах до суду просили розглядати справу у їх відсутність. Суд, вислухавши доводи позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається із матеріалів справи, розпорядженням Відділу приватизації державного житлового фонду Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 15.10.2007 № 310 було задоволено прохання наймача [PERSON] та передано у приватну власність останньому квартиру [ADDRESS] , загальною площею 76,9 кв.м. (а.с.6). 15.10.2007 [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 76,9 кв.м. на підставі розпорядженням Відділу приватизації державного житлового фонду Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 15.10.2007 № 310 (а.с.7). Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За приписами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Венеціанська комісія у своїй доповіді від 04.04.2011 «Верховенство права» вказала, що правова визначеність є елементом верховенства права та є істотно важливою для питання довіри до судової системи. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону легко доступним, закон має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку. Як вказав Європейський Суд у рішенні по справі «Ольссон проти Швеції», норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки. Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін). Окрім того, Європейський суд зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»). Висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.11.2018 у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Неодмінним елементом правовідносин є їхній зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певні матеріальні або нематеріальні блага з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створенням об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та (або) нематеріального блага. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Так, 21.05.2010 у місті Києві між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) було укладено договір дарування квартири, за умовами якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкрібляк К.П. та зареєстровано в реєстрі за № 621 (а.с.10). Разом з тим, звертаючись до суду із даним позовом, вважає, що укладений 21.05.2010 договір дарування слід визнати недійсним, через укладення його під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для себе умовах. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі № 446/1942/19. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 333/1156/16-ц. Правочин, який оспорюється на підстав статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Разом з тим, підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених вище норм права, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане з доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22.12.2021 у справі № 502/130/17. Згідно положень спірного договору дарування квартири від 21.05.2010, зокрема підпункту третього пункту другого частини п`ятої цього договору, сторони взаємно стверджують один одному та повідомляють усіх заінтересованих у тому осіб, що не перебувають у хворобливому стані, не страждають у момент укладання цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті. Проте, із спірного договору дарування квартири від 21.05.2010 випливає та встановлено судом те, що такий договір було посвідчено, у зв`язку із станом здоров`я [PERSON] та на його прохання, за адресою: [ADDRESS] , в приміщенні головного військового клінічного госпіталю (а.с.10, зворотній бік). Так, у цій частині, з наданих до суду письмових доказів, судом встановлено, що [PERSON] , 1956 р.н., знаходився на стаціонарному обстеженні і лікуванні у відділенні кардіології ГВМКЦ «ГВКГ» МО України з 12.0510 по 27.05.10 з діагнозом - ІХС. Нестабільна стенокардія від 12.05.10. Дифузний кардіосклероз. СН І ст. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., що підтверджується виписним епікризом з історії хвороби № 14878 (а.с.21). Окрім цього, судом встановлено, що позивач, починаючи з 2003 року почав хворіти та має відповідні вади здоров`я, які супроводжують останнього донині, у період укладення спірного правочину та задовго до укладення оскаржуваного договору, що підтверджується відповідною медичною документацію, яка наявна у матеріалах справи (а.с.13-24). Зазначене свідчить, що позивач має тривалі розлади здоров`я, які негативно впливають на його стан, про що останній стверджував у позовній заяві, так і під час судового розладу по суті, які у повній мірі впливають на дії, зумовлюючи прийняття рішень, під дією тяжких обставин у вигляді тяжкого стану здоров`я, що негативно впливають на його стан здоров`я та стиль життя. Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у разі його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим чи, навпаки, як це має місце при використанні презумпції, - існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Разом з тим, зібраними у справі доказами підтверджено, що у конкретний проміжок часу, який виявився морально та фізично тяжким для позивача, що супроводжувався тяжким станом здоров`я, останній уклав правочин, подарувавши своєму синові, себто відповідачу у даній справі - [PERSON] належну на праві власності квартиру, уклавши договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкрібляк К.П. та зареєстрований в реєстрі за № 621. Як і з аналізу договору, так і з наданих до суду доказів убачається, що позивач у період укладення спірного правочину перебував дійсно у тяжкому стані, що спровокований тяжким станом здоров`я, тому уклав правочин на вкрай невигідних для себе умовах та під вплив тяжкої обставини. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами особи, пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У рішенні від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Ураховуючи обставини зазначеної справи, які підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами та наведені вище принципи, які є складовими верховенства права, суд дійшов висновку, що визнання недійсним договору дарування квартири відповідає вимогам закону та здійснюється в інтересах особи, яка під впливом тяжкої обставини фактично позбавлена свого єдиного житла, а також є належним захистом, що є підставою для задоволення позовних вимог в цій частині. Вирішуючи позовну вимогу про визнання права власності на квартиру, суд виходив із такого. За приписами ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За наведеного вище, суд дійшов висновку про те, що договір дарування квартири від 21.05.2010 суперечить вимогам ч.ч. 1, 3 ст. 203, ст.ст. 655, 658 ЦК України, тому підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки судом встановлено недійсність правочину - договору дарування квартири від 21.05.2010, то як наслідок недійсності правочину відповідач зобов`язаний повернути позивачу майно, що було предметом договору, який визнано судом недійсним, відтак вимога про визнання права власності у цій частині не підлягає задоволенню. Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності,

Outcome: partial