Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

У листопаді\~2022\~року позивач\~ [PERSON] звернувся\~до суду\~з позовною\~заявою,\~в якій\~просив зобов`язати\~відповідача Приватне\~акціонерне товариство\~«Шахтоуправління «Покровське»\~в подальшому\~з листопада\~2022\~року проводити\~нарахування та\~виплату середньої\~заробітної плати\~ [PERSON] \~на час\~виконання державних\~або громадських\~обов`язків;\~стягнути з\~відповідача Приватного\~акціонерного товариства\~«Шахтоуправління «Покровське»\~на користь\~ [PERSON] судові\~витрати які\~на час\~звернення з\~цим позовом\~становлять 10000\~грн.\~В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог позивач\~вказав на\~те,\~що він\~працює у\~відповідача з\~2004\~року,\~за фахом\~гірничо монтажник\~підземний за\~трудовим договором\~з 2007\~року.\~З 02\~березня 2022\~року по\~теперішній час\~ [PERSON] \~є добровольцем\~територіальної оборони\~Добровольчого формування\~Покровської територіальної\~громади (без\~статусу юридичної\~особи)\~під назвою\~« [INFO] »,\~де він\~залучається до\~виконання державних\~та громадських\~обов`язків\~в робочий\~час,\~у відповідності\~до робочого\~графіка підприємства\~і в\~інший час,\~у відповідності\~до контракту\~добровольця територіальної\~оборони,\~укладеного 02.03.2022\~року строком\~на 3\~роки.\~Добровольче формування\~Покровської територіальної\~громади (без\~статусу юридичної\~особи)\~під назвою\~« [INFO] »\~створене 26\~лютого 2022\~року на\~зборах Покровської\~територіальної громади\~і представників\~її органів\~місцевого самоврядування\~у відповідності\~до протоколу\~№1\~у відповідності\~до Порядку\~організації,\~забезпечення та\~проведення підготовки\~добровольчих формувань\~територіальних громад\~до виконання\~завдань територіальної\~оборони,\~затвердженого постановою\~КМУ від\~29.12.2021\~року за\~№1447\~та згідно\~положення про\~добровольчі формування\~територіальних громад,\~затвердженого постановою\~КМУ від\~29.12.2021\~року за\~№1449. Пунктом 3\~контракту добровольця\~територіальної оборони,\~який було\~укладено з\~ [PERSON] ,\~форма якого\~затверджена наказом\~Міністерства оборони\~України від\~07.03.2022\~року №\~84,\~зареєстрованим в\~Міністерстві юстиції\~України 07.03.2022\~року за\~№ 307/37643,\~передбачено,\~що на\~добровольця територіальної\~оборони,\~який уклав\~цей контракт,\~поширюються гарантії\~соціального і\~правового захисту,\~передбачені Законом\~України «Про\~соціальний і\~правовий захист\~військовослужбовців та\~членів їх\~сімей» та\~статті 119\~КЗпП. Відповідач починаючи\~з 02.03.2022\~року до\~18\~липня 2022\~року включно\~проводив нарахування\~і виплату\~середньої заробітної\~плати Позивачу. На його домку, у відповідності до Наказу генерального директора ПАТ ШУ «Покровське» Яковенко В.Г. «про внесення змін щодо збереження середнього заробітку та правил обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку певним категоріям працівників» у зв`язку з тим, що 19 липня 2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. № 2352-IX, який вніс ряд суттєвих змін до КЗпП. Серед ключових змін є те, що його положення скасували збереження середнього заробітку мобілізованим і відстороненим від роботи на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України, на підставі чого Відповідач помилково прийняв вказане рішення про зупинення нарахування та виплати Позивачу середнього заробітку, без зарахування цього періоду до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Позивач з таким рішенням не може погодитися, з наступних підстав. Враховуючи, що норми Закону № 2352 та Форми контракту не містять змін у правовому регулюванні соціального і правового становища саме «членів добровольчих формувань територіальних громад», зокрема і в частині збереження за ними середнього заробітку, законодавчих підстав для припинення виплати збереженого середнього заробітку зазначеним категоріям працівників не вбачається в тому числі і щодо збереження і зарахування цього періоду до стажу роботи. Також зауважує, що частина перша статті 119 КЗпП не зазнала змін і чітко визначає збереження згаданих гарантій саме на час виконання державних та/або громадських обов`язків. 01.08.2022 року на підтвердження вказаних позовних вимог, Міністерством економіки України було офіційно надано коментар до норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX. Приймаючи до уваги вказане відповідач незаконно зупинив нарахування та виплату середнього заробітку гірничомонтажнику підземному [PERSON] . В порядку досудового врегулювання цього питання відповідач відмовився, на запит позивача від 01.11.2022 року про надання йому копії розрахункових листків за період з січня по листопад 2022 року відповіді позивач так і не отримав, цей запит відповідач отримав 03.11.2022 року у відповідності до трекінга поштового відправлення, а тому позивач змушений звертатись до суду для відновлення порушених гарантій на підставі судового рішення. Не погодившись з позовними вимогами, представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказує наступне. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що працює на підприємстві відповідача з 2004 року, за фахом гірничомонтажник підземний за трудовим договором з 2007 року. З 02 березня 2022 року по теперішній час [PERSON] є добровольцем територіальної оборони Добровольчого формування Покровської територіальної громади (без статусу юридичної особи) під назвою « [INFO] », де він залучається до виконання державних та громадських обов`язків в робочий час, у відповідності до робочого графіка підприємства і в інший час, у відповідності до контракту добровольця територіальної оборони, укладеного 02.03.2022 року строком на 3 роки. Добровольче формування Покровської територіальної громади (без статусу юридичної особи) під назвою « [INFO] » створене 26 лютого 2022 року на зборах Покровської територіальної громади і представників її органів місцевого самоврядування у відповідності до протоколу №1 у відповідності до Порядку організації, забезпечення та проведення підготовки добровольчих формувань територіальних громад до виконання завдань територіальної оборони, затвердженого постановою КМУ від 29.12.2021 року за №1447 та згідно положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого постановою КМУ від 29.12.2021 року за №1449. Звернувся до суду з метою в судовому порядку встановити обов`язок відповідача продовжувати нараховувати йому середній заробіток на підставі частини 1 ст. 119 КЗпП України. ПРАТ «ШУ «ПОКРОВСЬКЕ» заявлені позовні вимоги [PERSON] вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Пунктом 3 форми контракту добровольця територіальної оборони, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 07.03.2022 № 84, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.03.2022 за № 307/37643 (далі - Форма контракту), передбачено, що на добровольця територіальної оборони, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 119 КЗпП. Відтак, вважаємо, що підставою для нарахування та виплати середнього заробітку добровольцю - члену добровольчого формування територіальних громад є документи на підтвердження того, що військовослужбовець виконує державний / громадський обов`язок, а не проходить військову службу, насамперед є підписаний контракт добровольця територіальної оборони, а також довідка / витяг з наказу, видана на вимогу військовослужбовця - члена добровольчого формування командиром добровольчого формування, що містить інформацію про включення до списку осіб, які залучені до виконання державного або громадського обов`язку, а також належні документи, які б свідчили про залучення працівника до виконання завдань територіальної оборони в його робочі (згідно визначеного роботодавцем режиму) дні. Саме ці документи необхідно надати роботодавцю для того, щоб зберегти за собою право щодо нарахування середнього заробітку, які б свідчили про його залучення до виконання завдань територіальної оборони в його робочі (згідно визначеного роботодавцем режиму) дні. 01.12.2022 [PERSON] до ПРАТ «ШУ «Покровське» було надано документи на підтвердження того, що він є добровольцем територіальної оборони [INFO] (без статусу юридичної особи) під назвою « [INFO] », де він залучається до виконання державних та громадських обов`язків в робочий час. Проте, як зазначалось вище, підставою нарахування середнього заробітку є документи, які підтверджують залучення добровольця до виконання завдань територіальної оборони в його робочі (згідно визначеного роботодавцем режиму) дні, тобто із зазначенням дати та годин безпосередньо робочого часу. Однак станом на день подання відзиву належних документів, що вказують на залучення добровольця до виконання завдань територіальної оборони в його робочі (згідно визначеного роботодавцем режиму) дні до ПРАТ «ШУ «Покровське» позивачем надано не було. Відсутність відповідних підтверджуючих документів унеможливлює нарахування середнього заробітку відповідно ч.1 ст.119 КЗпП. Такого ж висновку дійшло Міністерство економіки в своєму коментарі до Закону України від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ, який вніс ряд суттєвих змін до КЗпП, в тому числі до статті 119 КЗпП. З підстав вищезазначеного, слід зробити висновок, що нарахування середнього заробітку згідно ч. 1 ст.119 КЗпП [PERSON] безпосередньо залежить від надання саме позивачем вичерпного переліку документів на підтвердження його залучення до виконання державних та громадських обов`язків саме в робочий час. Оскільки дії відповідача є правомірними, трудові права позивача не було порушено, а тому вимога позивача щодо стягнення судових витрат в розмірі 10 000,00 грн. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вказано у позовній заяві, [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ПРАТ «Шахтоуправління «Покровське» за фахом гірничо монтажник підземний за трудовим договором, що не заперечується відповідачем. 02 березня 2022 року [PERSON] укладено контракт добровольця територіальної громади з командиром добровольчого формування Покровської територіальної громади «Покровське» №1. Відповідно до листа №01/2610 від 26 жовтня 2022 року Добровольчого формування Покровської територіального громади «Покровськ-1» вбачається, що [PERSON] є добровольцем територіальної оброни Добровольчого формування Покровської територіального громади з 3 березня 2022 року (згідно наказу №1 від 05 березня 2022 року) по теперішній час. До липня 2022 року [PERSON] , як працівнику, прийнятий до територіальної громади - воєнізований підрозділ, Приватним акціонерним товариством «Шахтоуправління «Покровське» на підставі за ч. 3 ст. 119 КЗпП України виплачувався середній заробіток. Наказом генерального директора Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» від 19 липня 2022 року №1756вк працівникам, які до 18 липня 2022 року (включно) були увільнені від роботи на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України, зокрема і [PERSON] , з дати видання цього наказу було припинено збереження та виплату середнього заробітку із збереженням за ними місця роботи і посади на весь період увільнення від роботи. Так, частиною 2 статті 6 Конституції України закріплено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом. У статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно з частинами 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Глава VII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову перед вищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту». Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції станом на 31 липня 2020 року, тобто станом на дату підписання [PERSON] контракту добровільної територіальної громади) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на даний час. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину третю статті 119 КЗпП України, а саме у частині третій статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147. Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень. Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року за працівниками, які призвані на військову службу зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток. Таким чином, передбачався обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом і дії відповідача Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» щодо припинення нарахування та виплати середнього заробітку є правомірними. При цьому, суд не бере до уваги та відхиляє твердження позивача стосовно дії в часі норми права, а саме незастосування ч. 3 ст. 119 КЗпП України до трудових відносин, які виникли до внесення змін до цієї статті, тобто до 19 липня 2022 року. Так, частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Правову позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. В ухвалі від 09 липня 1998 року № 6-уп/98 зазначено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції. У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України в частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ. А починаючи з 19 липня 2022 року відповідач Приватне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське» не має обов`язку зберігати за позивачем середній заробіток. При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону. Отже, підсумовуючи все вищенаведене та враховуючи, що починаючи з 19 липня 2022 року частиною 3 статті 119 КЗпП України вже не передбачено збереження за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом середнього заробітку на підприємстві, а передбачено лише збереження місця роботи, посади, суд приходить до висновку, що наказ Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» від 19 липня 2022 року в частині припинення з 19 липня 2022 року збереження та виплати позивачу середнього заробітку є законним і стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період з 19 липня 2022 року на теперішній час відсутні, а тому позовні вимоги про зобов`язання відповідача в подальшому з листопада 2022 року проводити нарахування та виплату середньої заробітної плати позивачу на час виконання державних та громадських обов`язків, задоволенню не підлягають. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки підчас розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а також враховуючи, що позивач при зверненні до суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору, то судові витрати в цій частині компенсуються за рахунок держави. Крім того, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати позивача понесенні на правничу допомогу не компенсуються. На підставі ст.ст. 6, 19, 24, 46, 58 Конституції України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 19 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та

Outcome: dismissed