Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

06.09.2022 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним договір іпотеки квартири [ADDRESS] , посвідчений 21.10.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гороховою Ніною Вікторівною за реєстровим №740, що укладений між [PERSON] та [PERSON] . визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 22.10.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гороховою Ніною Вікторівною зареєстрований за №745, що укладений між [PERSON] та [PERSON] . визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений 29.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гороховою Ніною Вікторівною, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , що діє в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] . визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений 29.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гороховою Ніною Вікторівною, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , що діє в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] . скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горохової Ніни Вікторівни індексний №61843043 про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу) на квартиру [ADDRESS] . скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горохової Ніни Вікторівни індексний №61843728 про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу) на квартиру [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що [PERSON] передала в іпотеку належне їй на праві власності майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка в подальшому була зареєстрована на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя за [PERSON] . Пізніше [PERSON] розділив зазначену квартиру на дві та подарував власним дітям. Позивач вважає, що укладені відповідачами правочини з порушенням чинного законодавства, оскільки їх вчинення порушує права позивача, як кредитора та вчинені для уникнення виконання рішення суду. 15.11.2022 року до суду надійшов відзив уповноваженого представника [PERSON] на заявлені вимоги в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначила представник, саме [PERSON] був ініціатором укладення договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя для збору коштів на майбутню операцію. Після погашення заборгованості перед Банком за виконавчим провадженням [NUMBER], 21.10.2021 року [PERSON] передала квартиру [ADDRESS] в іпотеку на забезпечення виконання зобов`язань за договорами позики від 01.06.2014 року та 01.10.2021 року. 22.10.2021 року сторони прийняли рішення про укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Розуміючи свій стан здоров`я [PERSON] вирішив поділити квартиру на 2 окремих об`єкти та подарувати синам. Як зазначає представник, [PERSON] не було відомо про існування спору між Банком та [PERSON] . Представник вказує, що позивачем не доведено існування у діях відповідачів недобросовісності, реального заподіяння шкоди його правам та інтересам, неринкової ціни у спірному правочині та не враховано отримання ним же погашення боргу у розмірі 1 755 098,00 грн. заборгованості. 22.11.2022 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив [PERSON] в якому представник позивача наполягає на задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що вони оскаржують договір з тих підстав, що [PERSON] уклала оскаржуваний договір з метою ухилення від виконання рішення суду. 29.11.2022 року до суду надійшли заперечення [PERSON] на відповідь на відзив Банку в яких він наполягає на відмові в задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечила проти задоволення заявлених вимог з тих підстав, що дії відповідачів не були спрямовані на уникнення виконання рішення суду. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горохова Ніна Вікторівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павлюк Назар Васильович, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в судові засідання представників не направили. Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації звернулась до суду із заявою про слухання справи у відсутність їх представника, просили відмовити в задоволенні позовних вимог та винести рішення в найкращих інтересах дітей. На підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Вислухавши сторони, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, врахувавши процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування, купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (продавець), проти якого ухвалено рішення суду про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та покупець, які укладають договір купівлі-продажу, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 (905/1646/17) звернув увагу на те, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків цієї особи (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Зокрема, дії спрямовані на відчуження майна, особою, яка достеменно обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання, заниження нею вартості майна при відчуженні, а також невжиття протягом тривалого часу до відчуження майна заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна та про зловживання своїми правами. При цьому фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Аналогічні висновки також висловлені Верховним Судом у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справах № 910/7976/17, № 904/7905/16 та № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 та від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як встановлено судом, 02.03.2010 року між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - Банк) та ТОВ «Укрпериклаз» (далі - Банк) було укладено кредитний договір №1/2010 за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 25 000 000,00 грн. строком до 01.03.2013 року. Додатковою угодою від 22.04.2011 року сума кредиту була збільшена до 40 000 000,00 грн. із строком повернення до 01.04.2014 року. Виконання умов кредитного договору було забезпечено порукою [PERSON] за договором поруки №23 від 27.10.2011 року. Оскільки позичальник не виконував належним чином умов договору в частині повернення кредитних коштів, Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 27.08.2013 року (справа №761/8796/13-ц) позов Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрпериклаз", про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено; стягнуто солідарно з [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ), [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ), [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" (код ЄДРПОУ 23697280) заборгованість за кредитним договором №1/2010 від 02 березня 2010р. у сумі 39 168 141,74грн., з яких: 36 700 809,23грн. - заборгованість по кредиту строкова; 478 618,77грн. - заборгованість по процентах строкова за період з 01.02.2013 по 28.02.2013р.; 1 696 754,04грн. - заборгованість по процентах прострочена; 102 971,60грн. - заборгованість по неустойці (пені) за несвоєчасне повернення кредиту; 188 988,11 грн. - заборгованість по неустойці (пені) за несвоєчасну сплату процентів. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 11.02.2014 року, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2013 року змінено та викладено в наступній редакції: Стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ), як поручителя та солідарного боржника ПАТ "Укрпериклаз", на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" (код ЄДРПОУ 23697280) заборгованість за кредитним договором №1/2010 від 02 березня 2010р. у сумі 39 023 172,41грн., з яких : 36 700 809,23грн. - заборгованість по кредиту строкова; 478 618,77грн. - заборгованість по процентах строкова за період з 01.02.2013 по 28.02.2013р.; 1 696 754,04грн. - заборгованість по процентах прострочена; 34 463,28 грн. - заборгованість по неустойці (пені) за несвоєчасне повернення кредиту; 112 527,09грн. - заборгованість по неустойці (пені) за несвоєчасну сплату процентів. Стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ), як поручителя та солідарного боржника ПАТ "Укрпериклаз", на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" (код ЄДРПОУ 23697280) заборгованість за кредитним договором №1/2010 від 02 березня 2010р. у сумі 39 023 172,41грн., з яких : 36 700 809,23грн. - заборгованість по кредиту строкова; 478 618,77грн. - заборгованість по процентах строкова за період з 01.02.2013 по 28.02.2013р.; 1 696 754,04грн. - заборгованість по процентах прострочена; 34 463,28 грн. - заборгованість по неустойці (пені) за несвоєчасне повернення кредиту; 112 527,09грн. - заборгованість по неустойці (пені) за несвоєчасну сплату процентів. Стягнути з [PERSON] ( ідентифікаційний код [NUMBER] ), як поручителя та солідарного боржника ПАТ "Укрпериклаз" , на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" (код ЄДРПОУ 23697280) заборгованість за кредитним договором №1/2010 від 02 березня 2010р. у сумі 39 023 172,41грн., з яких : 36 700 809,23грн. - заборгованість по кредиту строкова; 478 618,77грн. - заборгованість по процентах строкова за період з 01.02.2013 по 28.02.2013р.; 1 696 754,04грн. - заборгованість по процентах прострочена; 34 463,28 грн. - заборгованість по неустойці (пені) за несвоєчасне повернення кредиту; 112 527,09грн. - заборгованість по неустойці (пені) за несвоєчасну сплату процентів. 24.10.2014 року на виконання зазначеного рішення було видано виконавчий лист щодо [PERSON] . Виконавчий лист було пред`явлено до примусового виконання та 17.11.2014 року відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було розпочате виконавче провадження [NUMBER]. Постановою державного виконавця від 21.10.2021 року було закінчено виконавче провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» - у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду. В той же час, у зв`язку з тривалим невиконанням рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, ПАТ «АБ «Укргазбанк» звернувся до Господарського суду м.Києва з позовом про стягнення з [PERSON] інфляційних втрат та 3% річних. Рішенням Господарського суду м.Києва від 29.09.2021 року (справа №910/3077/20) стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" 3 % річних у розмірі 2 759 601 (два мільйони сімсот п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот одна) грн 31 коп., інфляційні втрати у розмірі 9 246 859 (дев`ять мільйонів двісті сорок шість тисяч вісімсот п`ятдесят дев`ять) грн 03 коп. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 180 096 (сто вісімдесят тисяч дев`яносто о шість) грн 91 коп. Рішення набрало законної сили та 06.04.2022 року був виданий наказ про примусове виконання рішення суду. 20.07.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Павлюком Н.В. було розпочате виконавче провадження №69468424 з примусового виконання зазначеного рішення господарського суду. Як встановлено судом, рішення суду не виконано. В той же час судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2014 року. За договором іпотеки від 21.10.2021 року [PERSON] передала зазначену квартиру в іпотеку [PERSON] на забезпечення виконання зобов`язань по поверненню грошових коштів в сумі 568 500,00 доларів США за договорами позики від 01.06.2014 року та 01.10.2021 року (повернення грошових коштів в строк до 31.10.2021 року). Договір іпотеки, як вбачається, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гороховою Ніною Вікторівною та зареєстрований в реєстрі №740. Так як [PERSON] належним чином не виконала зобов`язання по поверненню грошових коштів (як зазначили сторони в договорі), 22.10.2021 року, тобто до настання строку повернення грошових коштів, між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про задоволення вимог іпотекодержателя за яким [PERSON] набув право власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гороховою Ніною Вікторівною та зареєстрований в реєстрі за №745. За заявою [PERSON] квартира [ADDRESS] була поділена на дві квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . За договором дарування квартири від 29.12.2021 року [PERSON] подарував своєму малолітньому синові [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гороховою Ніною Вікторівною та зареєстрований в реєстрі за №915. На підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горохової Ніни Вікторівни індексний №61843043 про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу) було зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . За договором дарування квартири від 29.12.2021 року [PERSON] подарував своєму малолітньому синові [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гороховою Ніною Вікторівною та зареєстрований в реєстрі за №919. На підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горохової Ніни Вікторівни індексний №61843728 про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу) було зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Як встановлено судом, [PERSON] не має на праві власності іншого нерухомого майна на яке може бути звернуто стягнення з метою виконання рішення суду та сплати заборгованості. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що дії [PERSON] по передачі в іпотеку належної їй квартири та подальшого звернення стягнення на іпотечне майно своєму синові [PERSON] , при тому що [PERSON] достеменно була обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання за рішенням Господарського суду м.Києва від 29.09.2021 року в загальному розмірі сумі 12 186 557,25 грн., невжиття протягом тривалого часу заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, вказують на те, що спірні правочини вчинено нею без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близьких родичів (сина та онуків) та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань. Відповідачі в судове засідання не надали доказів на спростування зазначеного. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що при укладенні оскаржуваних договорів воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами. Після переходу права власності на спірне майно, у [PERSON] відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором. Наведені підстави відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) свідчать про фіктивність оспорюваних правочинів та необхідність визнання їх недійсними. Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 вказано, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. В той же час суд не може взяти до уваги пояснення представника [PERSON] щодо його мотивів укладення договорів позики та іпотеки, оскільки вони не мають правового значення під час вирішення даної справи судом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. У відповідності до положень статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved