Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] ,\~в особі\~адвоката Тамазликар\~Л.Й.,\~звернулася до\~Московського районного\~суду м.\~Харкова з\~позовом до\~ [PERSON] \~(далі\~відповідач-1),\~ [PERSON] \~(далі\~відповідач-2),\~третя особа,\~яка не\~заявляє вимог\~на предмет\~позову,\~ПН ХМНО\~Поляк Д.В.\~ про\~визнання договору\~дарування 16/100\~часток домоволодіння\~ [ADDRESS] від\~19\~січня 2021\~року,\~укладений між\~ [PERSON] ( [PERSON] ,\~та [PERSON] \~(Обдарований),\~посвідчений ПН\~ХМНО Поляк\~Д.В.,\~удаваним,\~визнавши договір\~дарування 16/100\~часток домоволодіння\~ [ADDRESS] від\~19\~січня 2021\~року,\~укладений між\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~посвідчений ПН\~ХМНО Поляк\~Д.В.\~договором купівлі-продажу\~16/100\~часток домоволодіння\~ [ADDRESS] від\~19\~січня 2021та переведення на [PERSON] прав та обов`язків покупця замість [PERSON] . Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач [PERSON] посилається на те, що вона на підставі договору дарування № 2-3199 від 16.08.1994, посвідченого 11-ю ХДНК, набула права власності на 37/100 частин домоволодіння з надвірними будівлями [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування № 1047 від 07.03.2009, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Карафетовою К.В., [PERSON] набула права власності на 34/100 частин домоволодіння з надвірними будівлями [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] станом на 2009 рік загалом належало 71/100 частин домоволодіння з надвірними будівлями [ADDRESS] . Постановою Харківського апеляційного суду від 25.09.2019 року у справі № 643/3720/15-ц апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково та вирішено: Перерозподілити ідеальні частки співвласників житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] і визнати право власності [PERSON] на 16/100 частин замість 49/300 частин, [PERSON] - на 68/100 частин замість 71/100 частини. Визначити, що частина померлого [INFO] [PERSON] складає 16/100 частин замість 25/300 та 49/300 частин. 22.01.2021 р. представник позивача [PERSON] встановив, що у частині домоволодіння [ADDRESS] оселилися невідомі йому та позивачці особи. 24.02.2021 р. адвокатом Тамазликар Л.Й., який діяв в інтересах [PERSON] , було подано заяву до Московського відділу поліції ГУНП в Харківській області, відповідно до якої, просив перевірити на яких підставах у частині домоволодіння [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , оселилися невідомі особи та письмово повідомити про результати розгляду даної заяви. 26.02.2021 р. адвокатом Тамазликар Л.Й. через портал Міністерства юстиції України було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідно до якого було встановлено, що 19.01.2021 р. приватним нотаріусом ХМНО Поляк Д.В. посвідчено та проведено державну реєстрацію договору дарування 16/100 (шістнадцяти сотих) часток житлового будинку, на підставі якого [PERSON] набув права власності на частку [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] . 03.03.2021 р. адвокат Лозової З.І. звернувся з адвокатським запитом до старшого дільничного офіцера поліції капітана поліції Попова А.М., в якому просив надати для ознайомлення документи про результати розгляду заяви [PERSON] , в особі адвоката Тамазликар Л.Й., а також просив надати копії відповідних документів, отриманих за результатами опрацювання заяви. На підставі отриманих від дільничного офіцера документів встановлене наступне: 19.01.2021 р. між [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] (Обдарований) було укладено договір дарування 16/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Поляком Д.В. Разом із укладенням договору дарування [PERSON] 19.01.2021 р. видала розписку, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , РНОКПП за даними реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 13.02.2001 року, місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] отримала від [PERSON] , [INFO] , РНОКПП за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] , паспорт громадянина України з безконтактним електронним носієм, запис № 20000507-03193, документ № [NUMBER] , дата видачі 01.07.2016 р., дійсний до 01.07.2026 р., орган який видав 6317, місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] грошові кошти в сумі 8000,00 доларів США (225400 грн.). Розрахунок проведений в повному розмірі. Претензій до [PERSON] не має. 03.03.2021 р. [PERSON] склав власноручно пояснення на ім`я начальника ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області полковника поліції Дводненко Сергія, в якому підписався, що попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України та пояснив, що 19.01.2021 р. він став власником 16/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від громадянки [PERSON] , 1939 року народження. Також, [PERSON] зазначив, що вказаній громадянці він передав грошові кошти 8000,00 доларів США в рахунок купівлі вищевказаного будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивачка вважає, що [PERSON] , укладаючи фактично договір купівлі-продажу від 19.01.2021 р. 16/100 частин домоволодіння [ADDRESS] з [PERSON] , порушила переважне право [PERSON] , як співвласниці згаданого майна, на переважне право купівлі-продажу частки майна. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25.03.2021 заяву адвоката Тамазликар Л.Й., який діє в інтересах [PERSON] , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом адвоката Тамазликар Л.Й., який діє в інтересах [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поляк Д.В., про визнання договору дарування удаваним, переведення прав та обов`язків покупця задоволено частково. Заборонено відчуження 16/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які належать на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування від 19.01.2021, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полякомом Д.В. 19.01.2021, зареєстрованого в реєстрі за № 17. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14.04.2021 відкрито провадження у справі № 643/4970/21, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, судове засідання призначено на 10.06.2021. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10.01.2022 закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою адвоката Тамазликар Л.Й., який діє в інтересах [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поляк Д.В., про визнання договору дарування удаваним, переведення прав та обов`язків покупця, та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 08.03.2022 № 2/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м. Полтави. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 17.11.2022 № 65 відновлено територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова з 23.11.2022 року, тому на даний час Московський районний суд м. Харкова наділений повноваженнями та достатніми процесуальними можливостями для розгляду справи. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 23.03.2023 клопотання представника позивача адвоката Тамазликар Л.Й., який діє в інтересах [PERSON] задоволено. Цивільну справу за позовом адвоката Тамазликар Л.Й., який діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поляк Д.В., про визнання договору дарування удаваним, переведення прав та обов`язків покупця передано за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08.05.2023 відкрито провадження у справі № 643/4970/21, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, судове засідання призначено на 25.05.2023. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25.05.2023 витребувано від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Поляк Д.В. копію нотаріальної справи про укладення договору дарування між [PERSON] та [PERSON] 19.01.2021 р. Судове засідання призначене на 25.05.2023 було відкладене на 24.07.2023 у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідачів та третьої особи, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації їх місця проживання, які були повернуті органом поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній». Судове засідання призначене на 24.07.2023 було відкладене на 15.08.2023 у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідачів та третьої особи, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації їх місця проживання, які були повернуті органом поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній» Судове засідання\~призначене на\~15.08.2023\~було відкладене\~на 30.08.2023\~у зв`язку\~з неявкою\~в судове\~засідання відповідачів\~та третьої\~особи,про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації їх місця проживання, які були повернуті органом поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній» Судове засідання призначене на 30.08.2023 було відкладене на 02.10.2023 у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідачів та третьої особи, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації їх місця проживання, які були повернуті органом поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній». Представником позивача надано суду докази внесення на депозитний рахунок суду коштів в сумі в сумі 225 400,00 грн. за реквізитами, наданими ТУ ДСА України у Харківській області на адвокатський запит представника Лозової З.І. Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. З аналізу пунктів 99, 99-1, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, слідує, що у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику з відповідною відміткою. До повноважень суду не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 194/1422/19, від 23.09.2021 у справі № 757/56776/20-ц. У постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18 зазначено, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року). Статтею 223 ЦПК України визначені наслідки неявки учасників справи у судове засідання. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч. 4 ст. 223 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності відповідачів та ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. В судовому засідання представник позивача адвокат Тамазликар Л.Й. підтримав позовні вимоги, просив їх задовільнити та надав суду наступні пояснення. На підставі договору дарування № 2-3199 від 16.08.1994, посвідченого 11-ю ХДНК, [PERSON] набула права власності на 37/100 частин домоволодіння з надвірними будівлями [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування № 1047 від 07.03.2009, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Карафетовою К.В., [PERSON] набула права власності на 34/100 частин домоволодіння з надвірними будівлями [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] станом на 2009 рік загалом належало 71/100 частин домоволодіння з надвірними будівлями [ADDRESS] . Постановою Харківського апеляційного суду від 25.09.2019 року у справі № 643/3720/15-ц апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково та вирішено: Позов [PERSON] задовольнити частково. Перерозподілити ідеальні частки співвласників житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] і визнати право власності [PERSON] на 16/100 частин замість 49/300 частин, [PERSON] - на 68/100 частин замість 71/100 частини. Визначити, що частина померлого [INFO] [PERSON] складає 16/100 частин замість 25/300 та 49/300 частин. 22.01.2021 р. представник позивача [PERSON] встановив, що у частині домоволодіння [ADDRESS] оселилися невідомі йому та позивачці особи. 24.02.2021 р. адвокатом Тамазликар Л.Й., який діяв в інтересах [PERSON] , було подано заяву до Московського відділу поліції ГУНП в Харківській області, відповідно до якої, просив перевірити на яких підставах у частині домоволодіння [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , оселилися невідомі особи та письмово повідомити про результати розгляду даної заяви. Згадана заява була зареєстрована у Московському відділі поліції ГУНП в Харківській області 24.02.2021 р. за вх. № 477. 26.02.2021 р. адвокатом Тамазликар Л.Й. через портал Міністерства юстиції України було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідно до якого було встановлено, що 19.01.2021 р. приватним нотаріусом ХМНО Поляк Д.В. посвідчено та проведено державну реєстрацію договору дарування 16/100 (шістнадцяти сотих) часток житлового будинку, на підставі якого [PERSON] набув права власності на частку [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] . 03.03.2021 р. адвокат Лозової З.І. звернувся з адвокатським запитом до старшого дільничного офіцера поліції капітана поліції Попова А.М., в якому просив надати для ознайомлення документи про результати розгляду заяви [PERSON] , в особі адвоката Тамазликар Л.Й., а також просив надати копії відповідних документів, отриманих за результатами опрацювання заяви. На підставі отриманих від дільничного офіцера документів встановлене наступне: 19.01.2021 р. між [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] (Обдарований) було укладено договір дарування 16/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Поляком Д.В. Також 19.01.2021 під час укладення договору дарування [PERSON] видала власноручно підписану розписку, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , РНОКПП за даними реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 13.02.2001 року, місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] отримала від [PERSON] , [INFO] , РНОКПП за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] , паспорт громадянина України з безконтактним електронним носієм, запис № 20000507-03193, документ № [NUMBER] , дата видачі 01.07.2016 р., дійсний до 01.07.2026 р., орган який видав 6317, місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] грошові кошти в сумі 8000,00 доларів США, що за офіційним курсом долару США до гривні України становило 225400 грн. Розрахунок проведений в повному розмірі. Претензій до [PERSON] не має. 03.03.2021 р. [PERSON] склав власноручно пояснення на ім`я начальника ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області, в якому підписався, що попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України та пояснив, що 19.01.2021 р. він став власником 16/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від громадянки [PERSON] , 1939 року народження. Також, [PERSON] зазначив, що вказаній громадянці він передав грошові кошти 8000,00 доларів США в рахунок купівлі вищевказаного будинку за адресою: [ADDRESS] . Суть розглянутого спору полягає у визнанні договору дарування 16/100 часток домоволодіння [ADDRESS] від 19 січня 2021 року, укладеного між [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] (Обдарований) удаваним з визнанням його договором купівлі-продажу 16/100 часток домоволодіння [ADDRESS] від 19 січня 2021 року та переведенням на [PERSON] права та обов`язки Покупця замість [PERSON] . Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне. Згідно із ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Змістом ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. З наданих суду доказів встановлюється, що воля сторін договору дарування [PERSON] та [PERSON] від 19.01.2021 р. 16/100 частин домоволодіння [ADDRESS] була спрямована на встановленні інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені договором дарування. Суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] дійсно склалися цивільно-правові відносини, які передбачені договором купівлі-продажу, адже, зміст розписки, виданої 19.01.2021 р. [PERSON] , та зміст пояснень [PERSON] від 03.03.2021 р. свідчать про те, що хоча між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування 16/100 згаданого домоволодіння, проте [PERSON] отримала за вказане майно від [PERSON] грошові кошти в сумі 8000,00 доларів США. Тобто, договір дарування, укладений 19.01.2021 між [PERSON] та [PERSON] , є відплатним. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. При цьому з конструкції статті 235 ЦК України вбачається, що при укладенні удаваного правочину сторони мають намір своїми діями досягнути такого правового результату, який не є за законом наслідком даного волевиявлення, а намагаються досягнути іншого правового результату, про який вони фактично домовились. Тобто, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину, удаваний правочин може бути вчинено його сторонами для приховування іншого правочину між цими ж сторонами. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16. Пунктом шостим частини першої статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] діяли свідомо для досягнення особистої користі, їх дії спрямовані на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників договору. Користь [PERSON] полягала у тому, що він, передаючі [PERSON] кошти в сумі 8000,00 доларів США, отримував у дар 16/100 часток згаданого домоволодіння. В свою чергу [PERSON] , передаючи у дар 16/100 часток домоволодіння, отримала користь у вигляді коштів в сумі 8000,00 доларів США. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] 19.01.2021 насправді було укладено договір купівлі-продажу. Видаючи розписку 19.01.2021 р. [PERSON] та надаючи пояснення від 03.03.2021 р. [PERSON] , визнали обставини того, що насправді вони дійсно уклали договір купівлі-продажу. Аналіз чинного законодавства свідчить про те, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14.11.2012 у справі № 6-133 цс 12, від 07.09.2016 у справі № 6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07.11.2018 у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992 св 18), від 21.08.2019 у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30.03.2020 у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822 св 20). Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16, провадження № 14-498цс18 зазначено: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним». \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. За умовами Правової Позиції Верховного Суду України, зробленої у Постанові від 30 березня 2016 року у справі за № 6-107цс16 «На підставі частини першої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах.» Конституційний суд України у рішенні № 3-рп/2003 від 30 січня 2003 року зазначив, що правосуддя за своєю суттю визначається таким лише за умов, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Таким чином, [PERSON] , укладаючи фактично договір купівлі-продажу від 19.01.2021 р. 16/100 частин домоволодіння [ADDRESS] з [PERSON] , порушила переважне право [PERSON] , як співвласниці згаданого майна, на переважне право купівлі-продажу частки майна. У справі ЄСПЛ «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та 71378/10) Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І). Так, відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі інших співвласників будь-який співвласник має право пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця протягом одного року від дня, коли він довідався або міг довідатися про вчинення правочину (частина четверта статті 362 ЦК). З огляду на те, що переважне право [PERSON] купівлі частки у праві спільної часткової власності, було порушене, тому таке порушене право підлягає захисту у належно обраний спосіб - шляхом переведення на [PERSON] прав і обов`язків Покупця за договором купівлі-продажу 16/100 часток житлового будинку від 19 січня 2021 року, укладеного між відповідачами. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями ч. ч. 1 та 3 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України). Разом з цим, відповідачі не скористалися правом на подання відзиву на позов впродовж встановленого строку. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження того, що відповідачі були позбавлені можливості у порядку частини 4 статті 83 ЦПК України письмово та завчасно повідомити суд про неможливість подання у встановлений законом строк доказів та об`єктивних причини, з яких такі докази не могли бути подані у зазначений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). При цьому, за приписами частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідачами не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків. Суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, окрім іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі по 1816,00 грн (оплата судового збору за дві вимоги немайнового характеру), 454,00 грн. (оплата судового збору за розгляд заяви про забезпечення позову) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20\~000,00 (двадцять тисяч) грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved