Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.12.2021 року між позивачем (далі Покупець) та відповідачем (далі Продавець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі продажу квартири (далі Попередній договір 1). Попередній договір засвідчено нотаріусом Михальченко М.М. та зареєстровано в реєстрі під номером 617. У цей же день 21.12.2021 року між позивачем (далі Покупець) та відповідачем (далі Продавець) було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі продажу квартири (далі Попередній договір 2). Попередній договір засвідчено нотаріусом Михальченко М.М. та зареєстровано в реєстрі під номером 618. Згідно пункту 1 обох попередніх договорів, продавець у строк до 21.12.2023 року зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартири: за першим попереднім договором № 14, загальною площею 28,2 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельних ділянках: площею 0,0335 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:5442, площею 0,0335 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:5443, площею 0,0335 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:5444 що знаходяться в [ADDRESS] ; за другим попереднім договором № 34, загальною площею 28,2 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельних ділянках: площею 0,0335 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:5442, площею 0,0335 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:5443, площею 0,0335 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:5444 що знаходяться в [ADDRESS] . Згідно пункту 4 обох попередніх договорів, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у наступним розмірах: - за першим попередній договором авансу в розмірі 330\~000 гривень (11\~744 доларів США), - за другим попереднім договором 208 200 гривень (7 435 доларів США), всього 538\~200 гривень. Згідно пункту 5 обох попередніх договорів сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансового платежу протягом одного місяця. Як свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 3244959761 від 01.03.2023, арештоване все нерухоме майно боржника ( [PERSON] ). Таким чином, з цього моменту наявна заборона на продаж майна продавцем, зокрема, земельної ділянки, на якій мав бути збудований будинок з її квартирами, а також об`єкт незавершеного будівництва, в якому мають бути ці квартири. Вважає, що наразі очевидна не спроможність відповідача виконати умови попередніх договорів, а будинок так не буде збудовано. Вказала, що всупереч умовам попередніх договорів продавцем не повернуто їй одержану від нього суму авансу у зв`язку з настанням передбачених умовами попередніх договорів обставинами (наявністю заборони на продаж майна продавцем). При цьому розшукати продавця для вручення вимоги про повернення авансу не вдається можливим, оскільки останній за місцем реєстрації не перебуває, на зв`язок не виходить, працівники офісу продажів відповідного житлового комплексу його контактів не надають. На підставі наведеного, позивач просив суд (з урахуванням заяви представника позивача про відмову від позовної вимоги про стягнення моральної шкоди) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 538\~200 грн основного боргу за попередніми договорами купівлі-продажу та судові витрати у розмірі 14\~518,80 грн. 10.04.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 05.06.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено перейти від розгляду цивільної справи № 369/3269/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 05 червня 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, представник відповідача вказав, що умовами попередніх договорів строк виконання зобов`язань встановлений до 21 грудня 2023 року. На час подачі позову такий строк не настав, тому відсутній предмет спору. 14.08.2023 року представником позивача [PERSON] в судовому засіданні подано заяву про відмову від позовної вимоги про стягнення моральної шкоди. 14.08.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено закрити підготовче провадження у справі, справу призначити до розгляду по суті. У судове засідання представник позивача не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 02.10.2023 року подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі. У судове засідання представник відповідача не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ста. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). При розгляді\~справи судом\~встановлено,\~що 21.12.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі продажу квартири (далі Попередній договір 1). Попередній договір засвідчено нотаріусом Михальченко М.М. та зареєстровано в реєстрі під номером 617. 21.12.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі продажу квартири (далі Попередній договір 2). Попередній договір засвідчено нотаріусом Михальченко М.М. та зареєстровано в реєстрі під номером 618. Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно пункту 1 обох попередніх договорів, продавець у строк до 21.12.2023 року зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартири: за першим попереднім договором № 14, загальною площею 28,2 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельних ділянках: площею 0,0335 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:5442, площею 0,0335 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:5443, площею 0,0335 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:5444 що знаходяться в [ADDRESS] ; за другим попереднім договором № 34, загальною площею 28,2 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельних ділянках: площею 0,0335 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:5442, площею 0,0335 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:5443, площею 0,0335 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:5444 що знаходяться в [ADDRESS] . Згідно пункту 4 обох попередніх договорів, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у наступним розмірах: - за першим попередній договором авансу в розмірі 330\~000 гривень (11\~744 доларів США), - за другим попереднім договором 208 200 гривень (7 435 доларів США), всього 538\~200 гривень. Згідно пункту 5 обох попередніх договорів сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансового платежу протягом одного місяця. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд бере також до уваги, що за іншими попередніми договорами (в Єдиному реєстрі судових рішень наявні рішення про стягнення з [PERSON] , сплачених позивачами за попередніми договорами), основні договори також не були укладені, та вони стосуються одного житлового будинку. Дана обставина також підтверджена і наявними фото з місця будівництва, з яких вбачається повне зупинення будівництва, відсутність як будівельників, так і будівельної техніки. Пунктом 4 попередніх договорів передбачено, що при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін позивач передав, а відповідач прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі за першим попередній договором 330\~000 гривень, - за другим попереднім договором 208 200 гривень, всього 538\~200 гривень. Пунктами 5 обох попередніх договорів передбачено, що сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму сукупного авансового платежу в розмірі 538\~200 гривень протягом одного місяця. Як свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 3244959761 від 01.03.2023, арештоване все нерухоме майно боржника ( [PERSON] ). Таким чином, з цього моменту наявна заборона на продаж майна продавцем, зокрема, земельної ділянки, на якій мав бути збудований будинок з її квартирами, а також об`єкт незавершеного будівництва, в якому мають бути ці квартири. Всупереч умовам попередніх договорів продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу у зв`язку з настанням передбачених умовами обох попередніх договорів обставинами (наявністю заборони на продаж майна продавцем). Так, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання. Враховуючи викладене, суд встановив, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу квартир, позивач у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного нерухомого майна передав відповідачу грошову суму в розмірі 538 200 гривень, як авансовий платіж в рахунок сплати вартості об`єкту нерухомого майна, однак в подальшому з`явилася заборона на продаж майна продавцем, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача внесеного позивачем авансу. При цьому, відсутність вини відповідача у появі заборони на продаж його майна не мають та не можуть бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку повернути сплачений за попереднім договором аванс. Сума,\~яка названа\~в попередньому\~договорі є\~авансом,\~а\~оскільки існує\~заборона на\~продаж майна\~боржника,\~яка включає\~арешт і\~на майно,\~яке будується,\~порушене право\~позивача на\~повернення коштів\~(авансу)\~за будь-яких\~умов підлягає\~захисту шляхом\~стягнення з\~відповідача на\~його користь\~переданих/отриманих\~грошових коштів\~в тому\~розмірі та\~сумі,\~в яких\~вони передавалися,\~у розмірі\~538 200 гривень. Вказане також узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 7 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Заявивши позовну вимогу про стягнення коштів, позивач вказав, що не може ні отримати квартиру, ні повернути грошові кошти, а всі дії відповідача підтверджують лиш не можливість закінчити будівництво у погоджений сторонами строк. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на ефективність способу захисту порушеного права позивача [PERSON] , процесуальну економію, оскільки відповідач не надав доказів здійснення будь-яких будівельних робіт, можливість їх закінчення у строк до 21 грудня 2023 року, тому позовні вимоги про повернення грошових коштів підлягають задоволенню також із наведених вище підстав. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. 14.08.2023 року представником позивача в судовому засіданні подану заяву про відмову позивача від заявленої ним вимоги до відповідача про стягнення моральної шкоди. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Приписами частини 2 ст. 256 ЦПК України передбачено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження в частині позовних вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються судом на відповідача.

Outcome: partial