Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог, позиція позивача 05.04.2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. В обгрунтування позову посилається на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 31.07.2004 року. Від шлюбу мають двох дітей: неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя не склалось через відсутність спільних інтересів, різні погляди, відсутність взаєморозуміння. Разом як подружжя більше ніж пів року не проживають, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, шлюб носить формальний характер, а тому вважає що примирення між ними не можливе. Розірвання шлюбу є спільним рішенням. Щодо місця проживання дітей питання вирішено без наявності спору, узгоджено між ними, що старший син проживає разом з ним, а молодший - з відповідачем. А тому просить суд шлюб розірвати та визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явились, у порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали, просили його задовольнити. Позиція відповідача, третьої особи Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, у порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, у якій позов визнала, не заперечувала проти його задоволення, оскільки спір між сторонами щодо місця проживання дітей відсутній, старший син проживає з батьком, молодший із нею. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради в судове засідання не з`явився, проте представник за довіреністю [PERSON] подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи провести у його відсутності, вважає, що неповнолітній [PERSON] самостійно визначає з ким із батьків проживатиме, не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 24.04.2023 року виділено в самостійне провадження позовну вимогу про розірвання шлюбу та передано до канцелярії суду для присвоєння реєстраційного номеру та проведення розподілу. В решті вимог відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання о 10 год. 00 хв. 25.05.2023 року, яке у зв`язку з перебуванням головуючого судді Козачук С.В. в нарадчій кімнаті по кримінальному провадженню відкладено до 15 год. 30 хв. 19.06.2023 року, а у зв`язку з неявкою учасників справи відкладено до 15 год. 30 хв. 10.07.2023 року. Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10.07.2023 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради, зобов`язано його надати на адресу суду висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дітей, батьків, проведення підготовчого засідання відкладено до 09 год 00 хв. 18.09.2023 року. 30.08.2023 року на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради. Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 18.09.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду о 14 год 30 хв 09.10.2023 року. У зв`язку з неявкою учасників справи, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Встановлені судом фактичні обставини, з посиланням на докази Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 31.07.2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.06.2023 року. Від спільного проживання у сторін є двоє дітей: неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , та малолітній син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними: свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 31.07.2004 року; свідоцтв про народження дітей серії [NUMBER] від 10.10.2007 року та серії [NUMBER] від 28 жовтня 2014 року. Крім того, судом також встановлено, що сторони разом не проживають, позивач проживає разом з старшим сином [PERSON] , а відповідач проживає разом з молодшим сином [PERSON] . З позовної заяви та поданих стронами заяв вбачається, що спір щодо визначення місця проживання дітей відсутній. Відповідно до висновку №03-28/3076 від 18.08.2023 року Органу опіки і піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України визначається нею самою. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком. Мати [PERSON] в заяві погоджується із вказаним. Враховуючи інтереси малолітньої дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Застосовані норми права Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Мотиви та висновки суду З`ясувавши думки учасників справи, викладенні у письмових заявах, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку у задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин спору щодо визначення місця проживання дітей між сторонами не виникло. Старший син [PERSON] , [INFO] , за власним волевиявленням проживає з батьком [PERSON] . Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною першою статті 161 ЦК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] і на час звернення до суду з позовом та розгляду справи у суді йому виповнилося більше 14 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного суду від 17.05.2023 року у справі №351/611/21 провадження №61-990св23. Також наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22). Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні позовної вимоги [PERSON] щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , із ним необхідно відмовити. Не підлягає до задоволення і позовна вимога про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] з огляду на таке. Судом також встановлено, що малолітній син [PERSON] , [INFO] , за домовленістю між сторонами проживає з матір`ю [PERSON] . Так, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини (дітей) має передувати спір між батьками дитини щодо місця її (їх) проживання. У свою чергу порядок вирішення спору судом передбачає звернення зацікавленої особи до суду із відповідним позовом, доводи в якому мають бути підтверджені доказами, що мають істотне значення для вирішення справи, оскільки ч.1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Згідно статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України. А отже, враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що в даній справі спір між сторонами щодо місця проживання малолітньої дитини відсутній. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) зокрема, в суді. Отже, наразі суд не вбачає порушення прав жодної зі сторін. Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відповідності до положень ст.ст. 13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. З урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дітей заявлені позивачем безпідставно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дітей та принаймні існувати на час вирішення справи в суді, а позивачем не доведено зазначених обставин належними та допустимими доказами. Позивачем не надано суду доказів наявності спору між ним та матір`ю дітей щодо місця їх проживання. Крім того, про відсутність такого спору суд повідомила у підготовчому засіданні і у письмовій заяві відповідач [PERSON] . Враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування спору між батьками про місце проживання дітей, а з матеріалів справи не вбачається порушення прав позивача та інтересів дітей, підстав для судового захисту прав дітей шляхом визначення їх місця проживання, суд не вбачає та приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову вцілому. Судові витрати Розподіл судових витрат У зв`язку з відмовою в позові відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем [PERSON] при зверненні до суду слід залишити за останнім.

Outcome: dismissed