Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 23 лютого 2021 року він з відповідачем уклав шлюб, від якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Вказує, що спільне життя у них не склалося через відсутність порозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, постійні конфлікти та суперечки унеможливили спільне життя. В результаті, вони проживають нарізно, шлюбні відносини припинені повністю, контакти з дружиною ускладнені та стосуються виключно вирішення питань розвитку та утримання спільної дитини. Розірвати шлюб у позасудовому порядку змоги не має через наявність малолітньої дитини, а тому просить позов задовольнити та розірвати шлюб між ними, сина залишити проживати разом з матір`ю. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак попередньо подавав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, подала заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та подані сторонами заяви, суд прийшов до такого висновку. Встановлено, що 23 лютого 2021 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. І.Франківськ), актовий запис № 111, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , повторно видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. І.Франківськ) 14 січня 2022 року. Також встановлено, що в шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією відповідного свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , що було видане повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. І.Франківськ) 14 січня 2022 року. Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося, про що свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують. Неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх малолітнього сина. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам спільної малолітньої дитини, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Приймаючи рішення про задоволення позову й в частині залишення малолітньої дитини на проживання разом з матір`ю, суд керується позицією Верховного Суду, що була висловлена ним у справі № 200/952/18 у постанові від 15 січня 2020 року, де Судом зокрема зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Оскільки у даному випадку спору між сторонами з цього приводу не встановлено, позивач як батько сам у позові просить залишити дитину на проживання з матір`ю, суд вважає за можливе залишити дитину [PERSON] , [INFO] , проживати разом з відповідачем [PERSON] . Згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в розмірі 1 073,60 грн сплаченого судового збору.

Outcome: approved