Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

[PERSON] 06 січня 2023 року звернувся до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 728\~531,32 грн. та судовий збір у розмірі 7\~285,31 грн. Позов мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 23 березня 2021 року між позивачем в якості покупця та відповідачем в якості продавця, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. за реєстровим № 3-260, до позивача перейшло право власності на квартиру [ADDRESS] . Продаж вчинено за 535\~000 грн., витрати за складання та оформлення договору 5\~350 грн. Загальна сума понесених витрат покупця станом на 23 березня 2021 року становила 540\~350 грн. Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2022 року витребувано з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] та виселено [PERSON] з цієї квартири; скасовано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 березня 2021 року (номер запису 41126117). Укладаючи правочин з [PERSON] , позивач діяв як добросовісний набувач та не знав про неможливість відчуження спірної квартири продавцем. Станом на 09 грудня 2022 року рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2022 року в частині скасування права власності позивача на спірне нерухоме майно виконано. Реальна вартість витрачених позивачем 23 березня 2021 року грошових коштів у розмірі 540\~350 грн. на момент подання позову з урахуванням індексу інфляції становить 728 531,32 грн. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 18 січня 2023 року заборонено [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо 1/3 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , до набрання законної сили рішенням суду в даній справі. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 24 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат В`язовий В.В. письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від нього не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 23 березня 2021 року державним реєстратором нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. було ухвалене рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) (індексний номер 57240316), яким за [PERSON] було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] . Підставою для такої реєстрації став договір купівлі-продажу від 23 березня 2021 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , за яким останній придбав спірну квартиру. Договір був посвідчений П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою і зареєстрований у реєстрі за № 3-260 (а.с. 7). Продаж вищезазначеної квартири вчинено за 535\~000,00 грн., витрати за складання та оформлення договору 5\~350,00 грн. Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2022 року витребувано з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] та виселено [PERSON] з цієї квартири; скасовано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 березня 2021 року (номер запису 41126117) (а.с. 9-13). Станом на 09 грудня 2022 року рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2022 року в частині скасування права власності позивача на спірне нерухоме майно виконано (а.с. 14). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України). Тож розпоряджатися майном, за загальним правилом, може тільки власник. В оцінці факту володіння у цій справі Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), згідно з яким особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Заперечуючи проти оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції про витребування майна, заявник у касаційній скарзі зазначила про незастосування судами правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц (провадження № 61-19921св18), від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц (провадження № 61-13212св19). Відповідно до цих висновків правова конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, які завдані таким відчуженням. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у відповідача як добросовісного набувача на користь позивача призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Європейський суд з прав людини у справі «Каневська проти України» (§§ 46, 47 рішення від 17 листопада 2020 року, заява № 73944/11) зазначив, що при вирішенні майнового спору між кількома приватними особами національні суди, по суті, повинні були врівноважити конфліктуючі приватні інтереси з приводу спірного майна. При цьому вони спиралися на пункт 1 (3) статті 388 Цивільного кодексу, який національний законодавчий орган, діючи в рамках своєї широкої свободи розсуду відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, прийняв рішення ввести у внутрішнє цивільне законодавство положення, що регулюють подібні ситуації в цій справі (тобто ситуацію, в якій як первісний власник майна, так і його сумлінний покупець мають конкуруючі права на нього). Суд не вважає і заявник не стверджував іншого що пункт 1 (3) статті 388 ЦК України, дозволяє власнику майна стягнути його з добросовісного набувача, якщо останній втратив його проти своєї волі, як такий, що суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Дійсно, у всіх державах-учасниках Конвенції законодавство, що регулює приватноправові відносини між фізичними особами, включає норми, що визначають наслідки цих правовідносин для поваги до власності і, в деяких випадках, примус однієї особи до передачі володіння іншій. Такі правила в принципі не можуть вважатися такими, що суперечать зазначеному положенню, якщо тільки будь-яка особа не буде довільно і несправедливо позбавлена майна на користь іншої особи («Zagrebacka banka d. d. v. Croatia», заява № 39544/05, від 12 грудня 2013 року, § 251). Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, у тому числі є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. У разі, якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Відповідно за обставин, коли у добросовісного набувача бракує підстав для набуття права власності на спірне майно, у нього виникає право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок витребування у нього майна, позбавлення майна добросовісного набувача на користь іншої особи (попереднього законного власника майна) є справедливим. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених позовних вимог, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 728 531,32 грн., з яких: 535 000,00 грн. вартість квартири на момент продажу; 5 350,00 грн. витрати за складання та оформлення договору; 188\~181,32 грн. інфляційні втрати. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7\~285,31 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved