Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. \~ \~ \~ \~Позовну заяву обґрунтовує тим, що з відповідачем вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах. Від таких відносин у них народився син [PERSON] , [INFO] . Запис про батька дитини, було зроблено за спільною заявою з відповідачем. Зазначає, що син проживає з нею та перебуває на її утриманні. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.01.2022 ухвалено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина в розмірі частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.01.2021 та до досягнення дитиною повноліття. Також, стягнуто аліменти на утримання позивача в розмірі 1/5 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 22.07.2021 та до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до [INFO] . Зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, побут та умови проживання, не забезпечує сина фінансово. 23.02.2022 відповідач виїхав за межі України та не повернувся досі. У зв`язку з несплатою аліментів на утримання сина, за відповідачем утворилася заборгованість по сплаті аліментів в сумі 111767,85 грн. Посилаючись на викладене, позивач просить суд, змінити спосіб стягуваних аліментів на її утримання з 1/5 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на 2000,00 грн. щомісячно, до досягнення сином трирічного віку, тобто до [INFO] . Позбавити [PERSON] , батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] . Ухвалою судді від 30.05.2023 відкрито провадження у справі. 29.08.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі. До початку розгляду справи від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, заявлений позов підтримує та просить задовольнити з наведених у ньому підстав. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся шляхом надсилання судової повістки та розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада». Клопотань про відкладення на адресу суду не надходило. Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування Луцької міської ради надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності представника. У відповідності до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За погодженням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та подані докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог, суд установив таке. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Проте жодного з покладених законом на батьків обов`язків, відповідач не виконує. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с. 07). Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.01.2022 з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі частини від усіх видів заробітку [PERSON] щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 22.07.2021 і до досягнення дитиною повноліття. Також, стягуються аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/5 частини від усіх видів заробітку [PERSON] щомісячно, починаючи з 22.07.2021 та до досягнення дитиною, [PERSON] , [INFO] , трирічного віку, тобто до [INFO] (а.с.11-12). Із довідки № 3245 від 02.05.2023 про несплату аліментів, випливає, що [PERSON] перебуває в реєстрі боржників щодо несплати аліментів. Заборгованість станом на 01.05.2023 становить 111767,85 грн. (а.с.15). З висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , випливає, що батько дитини [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 02.06.2023 на адресу служби у справах дітей Маневицької територіальної громади був направлений лист з проханням обстежити житлово-побутові умови [PERSON] за місцем його проживання. Листом від 09.06.2023 № 45/07-06/02 служба у справах дітей Маневицької територіальної громади повідомила, що за вказаною адресою проживає дід та баба [PERSON] [PERSON] та [PERSON] . З їх слів, [PERSON] у 2022 році виїхав за межі України. Місце його проживання їм не відоме, зв`язку з ним вони не підтримують. Згідно з довідкою про несплату аліментів від 02.05.2023 № 3245, наданої Маневицьким відділом ДВС, сума заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01.05.2023 становить 111767,85 грн. Враховуючи інтереси дитини, служба у справах дітей вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Разом з тим це, насамперед, є способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання перш за все необхідно виходити з інтересів дитини, з`ясувати та оцінити який позитивний чи негативний наслідок для дитини матиме таке рішення. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Як вказано в ч.1 ст.17\~Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07.12.2006 у справі «Хант проти України»). Оцінюючи наявні в справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач тривалий час не бере участі у вихованні сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує його необхідними матеріально-побутовими умовами, доглядом, вихованням, не спілкується з ним. Зазначені фактори в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини та самоусунення від виконання батьківських обов`язків. Проаналізувавши наведене, суд дійшов висновку щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] . Щодо позовної вимоги про зміну способу стягнення аліментів на утримання [PERSON] до досягнення сином трирічного віку, суд виходить з наступного. У ч.1 ст.192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. ст.\~183,\~184 СК України\~за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Сімейний кодекс\~України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду і пов`язує таку заміну із способом їх присудження. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України). Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на наявність імперативного дозволу змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.ст. 183, 192\~СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Такий висновок також узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс-13, відповідно до якої вимоги зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватись, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених в ст.\~ст. 182 - 184 СК України, не може обумовлюватись разовим її здійсненням й відповідно з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192\~СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду № 61-41437св18 від 10 вересня 2018 року. Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин. Позивач, як одержувач аліментів на своє утримання, довела свої вимоги щодо необхідності зміни способу стягнення аліментів. Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на положеннях СК України. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, тому з позивача на користь відповідача, слід стягнути судові витрати, які вона понесла у зв`язку зі сплатою судового збору в сумі 1073,60 грн. за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про зміну способу стягнення аліментів, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з [PERSON] , слід стягнути судовий збір в сумі 1073,60 грн. на користь держави.

Outcome: approved