Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

У листопаді 2022 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Усс Ю.В. звернулася до суду з вказаним позовом та посить суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір"ю за адресою: [ADDRESS] , стягнути на її користь з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1\\3 частки усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи із дня пред"явлення позову і до досягнення дитиною повноліття та стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 992,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що від шлюбу з відповідачем вони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею. Шлюбні відносини між нею та відповідачем припинено, сторони проживають окремо. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2022 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач зазначає, що відповідач є фізичною особою-підприємцем, розмір його щомісячного доходу становить від 25 000 тисяч гривень, тому просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.11.2022 року відкрито підготовче провадження по справі (ас.23). 20.02.2023 року до суду надійшов відзив по справі від відповідача, згідно якого останній не заперечує проти визначення місця проживання дитини з матір"ю та частково визнає вимогу щодо аліментів та просить суд стягувати з нього на користь дитини аліменти в розмірі 1\\4 частини заробітку(ас.59-63). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.03.2023 року залучено в якості третьої особи: СУСД Деснянської районної державної адміністрації м. Києва(ас.107). 03.10.2023 року до суду надійшов висновок від Деснянської районної державної адміністрації м. Києва за №102/03/38-4339, згідно якого служба вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір"ю, [PERSON] (ас.172-175). В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Усс Ю.В. підтримала позовні вимоги своєї довірительки та просила суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Маркова А.В. зазначила, що не заперечує проти визначення місця проживання дитини з матір"ю та частково визнає вимогу щодо аліментів та просить суд стягувати з відповідача на користь дитини аліменти в розмірі 1\\4 частини заробітку. Представники третіх осіб до суду не з"явилися, просили суд слухати справу у їх відсутність та просили суд винести рішення на користь дитини та просили суд при винесенні рішення врахувати від Деснянської районної державної адміністрації м. Києва за №102/03/38-4339, згідно якого служба вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір"ю, [PERSON] . Заслухавши думку учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 389 (ас.9). Під час шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , батьком якого є відповідач (ас.10) Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2022 року шлюб між сторонами розірвано(ас.35). Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи з реєстру територіальної громади [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (ас.57). За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ГУ ДПС України [PERSON] сплачував доходи за період з 2020-2022 року та являється фізичною особою-підприємцем єдиного податку третьої групи(ас.126-149). Відповідно до висновку, який надійшов від Деснянської районної державної адміністрації м. Києва за №102/03/38-4339, останні вважають за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір"ю, [PERSON] (ас.172-175). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Вирішуючи спір в частині визначення місця проживання малолітнього сина сторін, суд виходить з того, що після припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин малолітня дитина проживає разом з позивачкою. Станом на день ухвалення судового рішення позивачка проживає разом з сином, чого відповідачем не заперечується. На підставі наведених норм права та встановлених обставин справи, виходячи з необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд вважає можливим визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з матір"ю, [PERSON] . Отже, позовні вимоги в зазначеній частині підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів на дитину, суд виходить з наступного. За положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, відповідно до частини 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з вимогами статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За нормами частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з частиною 1 статті 184 ЦПК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини 1 та 2 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як передбачено статтею 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що відповідач є особою працездатного віку, дані про осіб, які б перебували на його утримані, відсутні, і він має об`єктивну можливість виплачувати аліменти. На підставі викладеного, враховуючи обов`язок батька утримувати свою дитину до її повноліття, передбачений ст.180 СК України та вимоги ст.182 СК України, оцінюючи матеріальний стан сторін, їх сімейний стан (відповідач мешкає окремо від дитини, позивачка мешкає разом із дитиною, яка потребує догляду, опіки, тощо), та враховуючи, що відповідних доказів на обґрунтування стягнення розміру аліментів саме в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів) на дитину позивачкою не надано, суд прийшов до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі частки його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи стягнення з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. На підставі викладеного,

Outcome: partial