Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач є одноосібним власником зазначеної квартири, на підставі договору дарування від 11.04.2008 року. Позивач з відповідачем перебував в шлюбі з 29.12.2003 року до 20.11.2019 року. Позивач зареєстрував в квартирі відповідача та спільну дитину. В березні 2019 року року шлюбні відносини припинились та відповідач залишила квартиру, забравши свої речі, та більше в квартирі не проживала, обов`язкові платежі по квартплаті, комунальним витратам та іншим витратам по утриманню квартири не проводила. Добровільно відповідач з реєстрації в квартирі не знімається. Її реєстрація в квартирі впливає на права позивача як власника квартири. А саме при користуванні власністю приводить до додаткових нарахувань комунальних платежів, порушує право на вільне користування та розпорядження майном. Враховуючи, що вона більше року не проживає в квартирі просив зняти з реєстрації Позивач в судове засідання не з`явився. Від представника позивача надійшла заява про підтримання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи у відсутність позивача та представника , а у разі неявки відповідача , не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення по справі заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилась без повідомлення причин неявки, хоча про час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за її відсутності, відзив на позовну заяву не скористалась. Клопотань про відкладення слухання справи від неї не надходило. Враховуючи, що відповідачка, яка належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, не подала відзив на позовну заяву, при тому, що згідно письмової заяви позивач не заперечувала проти заочного вирішення справи, суд розглянув справу в заочному порядку на підставі наявних доказів. Дослідивши надані позивачем докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири 11.04.2008 року, копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.06.2008 року, копії технічного паспорту [PERSON] набув право особистої власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 5-10). На підставі довідки Дніпровської міської ради розпорядженням міського голови від 26.11.2015 №897-р вулицю Косіора в місті Дніпро перейменовано на проспект Петра Калнишевського. Згідно з рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20.11.2019 року розірвано шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] ( а.с.12). З копії довідки №1335 про склад сім`ї від 27.03.2023 року вбачається, що в квартирі за адресою [ADDRESS] , зареєстроване, зокрема, місце проживання відповідачки [PERSON] (а.с.11). Факт не проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з березня 2019 року та відсутністю в квартирі її речей, підтверджений актом від 20.03.2023 року, складеним мешканцями будинку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.13). Таким чином, позивач є одноосібним власником спірної квартири на підставі договору дарування, яке є правовстановлюючим документом (правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі\~№ 911/3594/17\~, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2021 у справі\~№ 910/18647/19.) Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, про що говориться у ст. 321 ЦК України. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які визначають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідач є колишнім членом сім`ї власника квартири в розумінні ч. 4 ст.156 ЖК України, та була зареєстрована в ній за його згодою. Відповідно до\~ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Але ж, ч. 5 ст. 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі досліджених доказів судом встановлено, що відповідачка не проживає в квартирі позивача з березня 2019 року. Суду не представлено ніяких доказів про поважність причин її не проживання в квартирі більше року, існування домовленостей між сторонами щодо порядку її проживання. Витрат на утримання квартири вона не несе. Її реєстрація в квартирі позивача перешкоджає праву власника користуватись та розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд. Реєстрація місця проживання відповідача не тягне за собою виникнення у неї прав на житло, у якому вона зареєстрована, а лише посвідчує факт проживання особи в певному місці за умови згоди власника цього житла, а тому, враховуючи позицію позивача, який є власником житла та ту обставину, що відповідач більше одного року не проживає в спірній квартирі без поважних причин, її слід визнати такою, що втратила право користуватись квартирою [ADDRESS] . Вирішуючи питання судових витрат, які складаються із судового збору в сумі 1073,60 грн., які сплачені позивачем при зверненні з позовом, суд вважає, що на підставі ст. 141 ЦПК України їх слід покласти на відповідача, стягнувши в повному обсязі сплачений судовий збір на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved