Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить змінити розмір аліментів шляхом зміни способу їх стягнення, що стягуються згідно з рішенням Яготинського районного суду Київської області від 05.06.2018 року з [PERSON] на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , з 1100 грн на 1/4 частину усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення сином повноліття. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до листопада 2022 року відповідач систематично сплачував аліменти на утримання сина у розмірі 1100 гривень щомісячно. В грудні 2022 року, в телефонній розмові з сином відповідач повідомив, що почав службу в лавах ЗСУ, та взагалі припинив надавати фінансову допомогу на утримання сина. Крім цього, зазначала про невідповідність реаліям розмір встановлених аліментів (1100 грн) та послалася на те, що враховуючи прожитковий мінімум, мінімальний розмір аліментів не може бути меншим ніж 1 416,50 грн. Крім цього, стан відповідача змінився, оскільки 01.08.2022 року він набув право власності на 1/4 частину трикімнатної квартири за [ADDRESS] , а також з 01.08.2022 - є власником гаражного боксу [NUMBER] , загальною площею 31,3 кв. м., що розташований по [ADDRESS] . Відповідач фізично здоровий, не має обмежень у працездатності, на даний час проходить військову службу у лавах 3СУ, аліментів на користь інших дітей не сплачує, а тому зможе сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше мінімального розміру встановленого законом. Позивачка по справі не в змозі самостійно забезпечити сина, оскільки не має постійного місця роботи, що підтверджується копіями з її трудової книги. Також вказує, що оскільки аліментні правовідносини це триваючі правовідносини та розмір стягнутих за рішенням суду аліментів не є незмінним, враховуючи прийняття Закону щодо внесення змін щодо мінімального розміру аліментів, який спрямований на посилення захисту права дитини на належне її утримання, вважає, свої позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Ухвалою від 10.07.2023 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався, позицію щодо позову не висловив. Подав клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з його перебуванням на військовій службі. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Подала заяву, відповідно до якої просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просила їх задовольнити. Щодо клопотання про зупинення розгляду справи заперечує; проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до приписів статей 128, 130, 131 ЦПК України. В тому числі шляхом направлення до військової частини [NUMBER] (в якій перебуває відповідач) судової повістки та роз`яснення, що в разі неможливості прибути в судове засідання на вказаний день та час, він вправі направити на адресу суду письмову заяву щодо його позиції у цій справі, скористатися своїми процесуальними правами. Станом на день, розгляду справи відповідач не висловив свою позицію та заперечення проти позову. При цьому, суд не вбачає підстав для зупинення провадження у справі з огляду на наступне. Так, з довідки № 2033 від 18.07.2022 року, виданої командиром військової частини [NUMBER] [PERSON] , доданої відповідачем до клопотання про зупинення провадження у справі, вбачається, що старший сержант [PERSON] перебуває на військовій службі в військовій частині [NUMBER] . Разом із тим, суд звертає увагу, що дана довідка датована 18.07.2022 роком. Водночас суд бере до уваги, що приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України мають своєю метою захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Вони покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи. Разом з цим, швидке та ефективне вирішення спору щодо стягнення аліментів на утримання дитини є гарантією захисту права дитини на гідне утримання і всебічний розвиток, а виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину передбачене законом та є формою участі батька або матері, що проживає окремо від дитини, в її утриманні з метою забезпечення дитині гармонійного розвитку. Стягнення аліментів на дитину не може вважатися порушенням права платника аліментів, оскільки є його обов`язком відповідно до вимог закону. Суд також\~ураховує,\~що відповідачу\~була надана\~можливість повною\~мірою реалізувати\~процесуальні права\~учасника справи.\~Відповідач повідомлявся\~судом належним\~чином про\~дати та\~час судових\~засідань.\~Суд,\~зазначаючи конкретні\~позовні вимоги\~до відповідача\~щодо зміни\~розміру аліментів\~на його\~дитину, неодноразово\~письмово роз`яснював\~відповідачу,\~що в разі неможливості прибути в судове засідання він має право направити на адресу суду заяву із висловлюванням думки щодо позову про зміну розміру аліментів на утримання його рідного сина, надати заперечення по справі. Суд роз`яснював, що відповідно до положень ЦПК України, у разі неможливості прибути в судове засідання відповідач не позбавлений права: надіслати на адресу суду поштовим зв`язком відзив та докази, які є необхідними для розгляду справи, письмово викладену позицію щодо позовних вимог та інших питань, як процесуального характеру (заяви, клопотання тощо), так і тих, що стосуються розгляду справи по суті; брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, в тому числі, з використанням власних технічних засобів; направити повноважного представника. Відповідно до матеріалів справи, відповідач вказаними правами не скористався, натомість особисто направив засобами поштового зв`язку лише клопотання про зупинення провадження у справі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що не зупинення провадження у справі за таких обставин не обмежує процесуальних прав відповідача, й, окрім того, не може превалювати над інтересами його рідної дитини, натомість фактично виступає гарантією захисту права дитини на гідне утримання і всебічний розвиток, забезпечені державою. Адже в силу норм Конституції України, які є нормами прямої дії, людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (стаття 3). Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Дитинство охороняється державою (стаття 51). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (стаття 7 Сімейного кодексу України). Суд також враховує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. При цьому, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України). Дослідивши матеріали\~справи,\~всебічно та\~повно з`ясувавши\~фактичні обставини,\~на яких\~ґрунтується позовна\~заява,\~об`єктивно\~оцінивши докази,\~що мають\~істотне значення\~для її\~розгляду і\~вирішення по\~суті,\~суд дійшов\~наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 07.09.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, батьками народженого [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 05.06.2018 року у справі № 382/184/18 стягнуто з [PERSON] , аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1100 гривень, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.02.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Неповнолітній син [PERSON] ,\~ [INFO] ,проживає разом із матір`ю [PERSON] ; позивачка офіційно не працює. Відповідач з 01.07.2022 року перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] та отримує стабільний дохід. Також встановлено, що 01.08.2022 року відповідач набув право власності на 1/4 частину трикімнатної квартири за [ADDRESS] , а також з 01.08.2022 - є власником гаражного боксу [NUMBER] , загальною площею 31,3 кв. м., що розташований по [ADDRESS] , що підтверджується наданою позивачкою інформацією, сформованою за допомогою додатку "Реєстр нерухомості" від 02.05.2023 року. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (№ 2) від 27.11.1992, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно із частиною 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі статтею 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Положеннями статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 181 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі"). Аналогічні висновки містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) та постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 536/1557/17 (провадження №61-7584св18), від 30.06.2020 у справі № 343/945/19 (провадження №61-2057св20). Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених у статтях 182-184 Сімейного кодексу України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. В обґрунтування своїх позовних вимог та підставою для зміни способу стягнення аліментів, позивачка вказала зміну матеріального становища відповідача, як платника аліментів, у зв`язку з отриманням ним офіційного та стабільного заробітку, а також набуття права власності на майно. Діюче законодавство надає позивачу право обирати спосіб стягнення аліментів на утримання дитини, а при необхідності змінювати його. Позивач скористалася своїм правом, визначивши способом стягнення аліментів їх присудження у частці від доходу батька. Крім того, закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю. З наданих письмових доказів вбачається, що наявні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки він є необхідним та достатнім для забезпечення фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, захисту її інтересів. Враховуючи, що майновий стан відповідача у зв`язку із отриманням стабільного доходу, а також 01.08.2023 року набуттям права власності на майно, змінився, то наявні підстави для зміни розміру та способу стягнення аліментів, які він сплачує на утримання сина [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Яготинського районного суду Київської області від 05.06.2018 року у справі № 382/184/18. Суд бере до уваги, що після ухвалення рішення суду матеріальне становище відповідача змінилось. Якщо на момент ухвалення рішення суду відповідач за період з 4 кварталу 2017 року по 1 квартал 2018 року отримував доходи з БГК "Автолюбитель-1" в розмірі 5200 грн та ТОВ "ТРАНС-АЕРОХЕНДЛІНГ" в розмірі 11976,14 грн, інших утриманців не мав, мав задовільний стан здоров`я, нерухомого та рухомого майна не мав, як встановлено в рішенні Яготинського районного суду Київської області від 05.06.2018 року, то з 01.07.2022 він отримує офіційний стабільний дохід, проходячи службу та отримуючи відповідні виплати, та 01.08.2023 року набув право власності на нерухоме майно. Крім того, протягом розгляду справи стороною відповідача не представлено суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про неможливість відповідача сплачувати аліменти в збільшеному розмірі. Крім цього, будь-яких письмових доказів, які повинні бути враховані та можуть вплинути на прийняття рішення, відповідачем протягом розгляду справи не представлено суду. Суд також враховує, що станом на день розгляду справи дитині виповнилося вже 16 років і встановлений в 2007 році розмір аліментів в 1100 грн вочевидь не відповідає інтересам дитини, які мають бути захищеними з огляду, в тому числі, й на сьогоднішні життєві реалії, а також введений в Україні воєнний стан. З огляду на викладене вище, змінюючи спосіб стягнення аліментів, враховуючи матеріальне становище та стан здоров`я дитини, матеріальне та сімейне становище сторін у справі, інші обставини справи, а також те, що зміна способу стягнення аліментів є правом позивача, суд вважає, що аліменти в стягнутому розмірі є недостатніми в умовах воєнного стану, інтереси дитини вочевидь порушуються, а тому суд дійшов висновку, що справедливим, необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини буде стягнення аліментів з відповідача у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (КМУ). Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ. Від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів (пункт 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір"). Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, Закону України "Про судовий збір", позивач була звільнена від сплати судового збору при поданні даного позову до суду, а тому з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави.

Outcome: approved