Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. 24 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу « [PERSON] »), укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №1570 та видано Свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . У подружжя під час шлюбу народились діти: син - [PERSON] , [INFO] , про що у Книзі реєстрації народжень 23 січня 2016 року зроблено відповідний актовий запис № 65, серія [NUMBER] та син - [PERSON] , [INFO] , про що у Книзі реєстрації народжень 29 листопада 2014 року, зроблено відповідний актовий запис № 12159, серія [NUMBER] . Як підставою для розірвання шлюбу позивач зазначила, що між ними відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. З 24 квітня 2022 року сторони мешкають окремо. Подружжя втратило почуття любові та поваги один до одного. Діти проживають разом зі своєю матір`ю. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе. Позивачка вважає, що причини, які спонукають її наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя із відповідачем як подружжя та збереження шлюбу суперечитиме спільним інтересам. 01.08.2023 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Через канцелярію від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій просив суд задовольнити позов. Через канцелярію суду від відповідача, надійшла заява про визнання позову, в якому відповідач визнав позовні вимоги. Додатково заявила клопотання про розгляд справи без його участі. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання позову. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом Дослідивши обставини справи та наявні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони по справі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебувають у шлюбі зареєстрованому 24 вересня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №1570 та видано Свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . У період шлюбу у сторін народились діти: син - [PERSON] , [INFO] , про що у Книзі реєстрації народжень 23 січня 2016 року зроблено відповідний актовий запис № 65, серія [NUMBER] та син - [PERSON] , [INFO] , про що у Книзі реєстрації народжень 29 листопада 2014 року, зроблено відповідний актовий запис № 12159, серія [NUMBER] . 3. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права У відповідності ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Відповідно до ст. ст.\~21,\~24 Сімейного кодексу України\~(надалі\~СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4\~ст. 56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позивач у своєму позові зазначає, що між сторонами фактично припинені шлюбно-сімейні відносини, подальше збереження шлюбу є неможливим. Згідно ст.\~110\~СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.\~112\~СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причину позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів, то суд виходить із наступного. Статтею ст.51 Конституції України гарантовано, а ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до вказаної статті способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою ВР N789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оцінюючи всі докази в сукупності, виходячи із рівності обов`язків батьків по утриманню дитини, враховуючи, що відповідач участь в утриманні дитини не приймає, кошти на її утримання не надає, з урахуванням того, що дитина знаходиться на утриманні позивачки, з якою постійно проживає, відповідач інших дітей на утриманні не має, працездатний, враховуючи засади розумності та справедливості, а також те, що дитина має інвалідність, суд вважає, що слід визначити аліменти на утримання дитини у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно. Даний розмір аліментів не суперечить чинному законодавству, інтересам позивачки, відповідача та дітей. На підставі п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України\~суд вважає за необхідне допустити дане рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць. Розподіл судових витрат. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого та документально підтвердженого судового збору. Приймаючи до уваги, що позивач при подачі до суду позовної заяви в частині стягнення аліментів була звільнена від сплати судового збору, та враховуючи положення ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1073,00 грн.

Outcome: approved