Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

31.07.2023 [PERSON] ,\~в інтересах\~якої діє\~адвокат Пузій\~Олексій Вікторович звернулась до Комунарського \~районного \~суду \~м.\~ Запоріжжя\~ з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням. В обґрунтування позову зазначено наступне. З 28.03.2017 р. позивач [PERSON] працювала начальником резерву локомотивних бригад цеху експлуатації структурного підрозділу "Мелітопольське локомотивне депо" регіональної філії Придніпровська залізниця АТ Укрзалізниця згідно наказу № 103/ос від 28.03.2017 року. Наказом № 55/ос від 31.03.2022 року позивач бува звільнена з посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП, а саме, систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором. Вважаючи зазначений наказ протиправним, позивач звернулась з позовом до суду. Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22.12.2022 року по справі № 195/1127/22 задоволено позовні вимоги [PERSON] до АТ «Українська залізниця», третя особа регіональна філія «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», а саме:- визнано незаконним та скасовано наказ начальника структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 31.03.2022 року №55/ос «Про розірвання трудового договору з начальником резерву локомотивних бригад [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді начальника резерву локомотивних бригад структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.05.2023 р. апеляційну скаргу АТ«Українська залізниця» залишено без задоволення, а рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року без змін. Таким чином, рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року у справі № 195/1127/22 набрало законної сили 31.05.2023р. Зважаючи на те, що під час ухвалення вказаного рішення судом першої інстанції не було вирішено питання про допуск рішення суду про поновлення на роботі до негайного виконання, як того вимагає ст. 264 та 430 ЦПК України, тільки після закінчення апеляційного перегляду вказаного судового рішення та набранням ним законної сили, позивач обґрунтовано звернулась до відповідача з письмовим запитом щодо надання інформації про поновлення її на роботі на виконання рішення суду та виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 26.06.2023р. на електронну пошту позивача регіональна філія "Придніпровська залізниця" АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ" направила лист від 23.06.2023р. в кому у відповідь на вказаний запит було повідомлено, що в зв`язку з тим, що функціонування структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» через військову агресію російської федерації призупинено разом із персоналом, що залишився на тимчасово окупованій території України або не має можливості евакуюватись з тимчасово окупованої території України, для поновлення на роботі позивачу необхідно з`явитись в управління Придніпровської залізниці за адресою: 49038, місто Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 108. Вказане дає підстави обґрунтовано стверджувати, що про порушення свого права щодо не нарахування та не виплати відповідачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням позивач фактично дізналась тільки з 26.06.2023р. дня отримання нею вказаного листа від 23.06.2023р., оскільки тільки зі змісту вказаного листа позивачу стало відомо, що відповідач жодних заходів на виконання рішення суду не вчинив, позивачу фактично відмовили у поновленні на роботі на виконання вказаного рішення суду та у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до 235 КЗпП України. Вищенаведені обставини підтверджують те, що на момент подання цього позову визначений законодавством строк звернення до суду не сплив. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Відповідно до розрахункових листків, які були сформовані відповідачем у автоматизованій системі бухгалтерського обліку «ФОБОС» та отримані позивачем електронному вигляді з електронної пошти fobos@uz.gov.ua на її електронну пошту, позивачу нараховано: - за січень 2022 року - 11979,79 грн., в тому числі: оплата за ставками за 18 робочих днів 8521,28 грн., надбавка за вислугу років 3408,51 грн., матеріальна допомога 50,00 грн.; - за лютий 2022 року 1399,70 грн., в тому числі: оплата простою за 3 робочих дні 1349,70 грн., матеріальна допомога 50,00 грн. Враховуючи вимоги законодавства, для обчислення середньої заробітної плати враховуються тільки заробітна плата нарахована за січень 2022 р. в сумі 11929,79 грн., в тому числі: оплата за ставками за 18 робочих днів 8521,28 грн., надбавка за вислугу років 3408,51 грн. У розрахунковому періоді позивачем фактично відпрацьовано тільки 18 робочих днів в січні 2022 р., що підтверджується даними розрахунковими листами. Отже, середньоденна заробітна плата становить 662,76 грн., виходячи із наступного розрахунку: 11929,79 грн : 18 днів. Позивач була незаконно звільнена з роботи 31.03.2022 року, а рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області про поновлення на роботі прийнято 22.12.2022 р. Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" у період дії воєнного стану НЕ ЗАСТОСОВУЮТЬСЯ норми статей 71, 73, 78-1 (святкові і неробочі дні) КЗпП України. Отже, період вимушеного прогулу позивача у зв`язку з незаконним звільненням в період з 01.04.2022 року по 21.12.2022 року становить 189 робочих днів: 21 день (квітень 2022) + 22 день (травень 2022) + 22 дні (червень 2022) + 21 день (липень 2022) + 23 дні (серпень 2022) + 22 дні (вересень 2022) + 21 день (жовтень 2022) + 22 дні (листопад 2022) + 15 днів (грудень 2022). З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням у розмірі 125261,64 грн., виходячи із наступного розрахунку: 662,76 грн * 189 робочих днів. Просить стягнути з акціонерного товариства УКРЗАЛІЗНИЦЯ на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням в період з 01.04.2022 року по 21.12.2022 року в сумі 125261,64 грн., визначений без утримання податків, зборів, інших обов`язкових платежів. Судом проведено такі процесуальні дії у цій справі. Ухвалою судді від 07.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) учасників справи, встановлено строки для подання заяв по суті справи. Ухвалою судді від 09.10.2023, постановленою судом не виходячи до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування з ДПС у Запорізькій області інформації щодо зміни податкової адреси адвокатським бюро «Пузій Олексій Вікторович», [PERSON] та позивачем [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги за обставинами, викладеними в позові. Зазначив, що відповідач не має бажання поновлювати на роботі позивачку. Наразі позивач не змінювала ані електронної адреси своєї, ані карткового рахунку, на який можливо сплатити кошти. У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позову в повному обсязі з тих підстав, що позов подано неповноважною особою, невідомо, на якій території зараз знаходиться позивач. До того ж, відповідач не має можливості виконати рішення суду про поновлення на роботі, оскільки позивач знаходилась на тимчасово окупованій території України і не прибула до місця роботи. Також розрахунки позивача не відповідають нормам законодавства. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено наступне. З 28.03.2017 р. позивач [PERSON] працювала начальником резерву локомотивних бригад цеху експлуатації структурного підрозділу "Мелітопольське локомотивне депо" регіональної філії Придніпровська залізниця АТ Укрзалізниця згідно наказу № 103/ос від 28.03.2017 року. Наказом № 55/ос від 31.03.2022 року позивач бува звільнена з посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП, а саме, систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором. Вважаючи зазначений наказ протиправним, позивач звернулась з позовом до суду. Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22.12.2022 року по справі № 195/1127/22 задоволено позовні вимоги [PERSON] до АТ «Українська залізниця», третя особа регіональна філія «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», а саме:- визнано незаконним та скасовано наказ начальника структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 31.03.2022 року №55/ос «Про розірвання трудового договору з начальником резерву локомотивних бригад [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді начальника резерву локомотивних бригад структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.05.2023 р. апеляційну скаргу АТ«Українська залізниця» залишено без задоволення, а рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року без змін. Таким чином, рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року у справі № 195/1127/22 набрало законної сили 31.05.2023р. 26.06.2023р. на електронну пошту позивача регіональна філія "Придніпровська залізниця" АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ" направила лист від 23.06.2023р. в якому у відповідь на запит позивачки від 12.06.2023р про поновлення на роботі та виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу було повідомлено, що в зв`язку з тим, що функціонування структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» через військову агресію російської федерації призупинено разом із персоналом, що залишився на тимчасово окупованій території України або не має можливості евакуюватись з тимчасово окупованої території України, для поновлення на роботі позивачу необхідно з`явитись в управління Придніпровської залізниці за адресою: 49038, місто Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 108. Спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачу. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з винипрацівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Верховний Суд в постанові від 04.08.2022 у справі №380/6129/20 визначив природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками. Проте 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), згідно з яким частина перша і друга статті 233 КЗпП України діють у новій редакції. Відповідно до статті 233 КЗпП України (в редакції Закону №2352-ІХ) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Разом з тим, відповідно до пункту 1 розділу «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID- 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на території України запроваджено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» дію карантину продовжено на всій території України до 30.06.2023р. Таким чином, на час звернення позивача із цим позовом встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, відлік якого розпочався із набранням законної сили Законом № 2352-IX від 01.07.2022 та продовжений відповідно до пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 до 30.06.2023, не сплив, а отже не є пропущеним. Крім того, зважаючи на те, що під час ухвалення вказаного рішення судом першої інстанції не було вирішено питання про допуск рішення суду про поновлення на роботі до негайного виконання, як того вимагає ст. 264 та 430 ЦПК України, тільки після закінчення апеляційного перегляду вказаного судового рішення та набранням ним законної сили, позивач 12.06.2023 звернулась до відповідача з письмовим запитом щодо надання інформації про поновлення її на роботі на виконання рішення суду та виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказане дає підстави дійти висновку, що на момент подання цього позову визначений законодавством строк звернення до суду не сплив. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. В пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів від 06 листопада 1992 року № 6 зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку ЗА ЧАС ВИМУШЕНОГО ПРОГУЛУ в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (далі Порядок № 100). Згідно абзацу четвертого пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих нею за січень 2022 року та лютий 2022 року, оскільки позивач була незаконно звільнена з роботи в березні 2022 року. Відповідно до розрахункових листків, які були сформовані відповідачем у автоматизованій системі бухгалтерського обліку «ФОБОС» та отримані позивачем електронному вигляді з електронної пошти fobos@uz.gov.ua на її електронну пошту, позивачу нараховано: - за січень 2022 року - 11979,79 грн., в тому числі: оплата за ставками за 18 робочих днів 8521,28 грн., надбавка за вислугу років 3408,51 грн., матеріальна допомога 50,00 грн.; - за лютий 2022 року 1399,70 грн., в тому числі: оплата простою за 3 робочих дні 1349,70 грн., матеріальна допомога 50,00 грн. Згідно з пунктом 3 розділу IІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Відповідно до пп. «б» п. 4 розділу IІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Таким чином, нарахована позивачу матеріальна допомога виключається з розрахунку середньої заробітної плати. Також, згідно з абз. 7 п. 2 розділу IІ Порядку №100 час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і заними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається із розрахункового періоду. Таким чином, дні простою, відпустки за власний рахунок, дні перебування на лікарняному та нарахована позивачу оплата простою виключається з розрахунку середньої заробітної плати. Надбавка за вислугу років є однією зі складових заробітної плати (додаткова заробітна плата ст. 2 ЗУ «Про оплату праці») і є обов`язковою виплатою. Таким чином, нарахована позивачу надбавка за вислугу років включається до розрахунку середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.01.2014 № 21-395а13. Враховуючи вищенаведені обставини, для обчислення середньої заробітної плати враховуються тільки заробітна плата нарахована за січень 2022 р. в сумі 11929,79 грн., в тому числі: оплата за ставками за 18 робочих днів 8521,28 грн., надбавка за вислугу років 3408,51 грн. У розрахунковому періоді позивачем фактично відпрацьовано тільки 18 робочих днів в січні 2022 р., що підтверджується даними розрахунковими листами. Отже, середньоденна заробітна плата становить 662,76 грн., виходячи із наступного розрахунку: 11929,79 грн : 18 днів. Позивач була незаконно звільнена з роботи 31.03.2022 року, а рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області про поновлення на роботі прийнято 22.12.2022 р. Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" у період дії воєнного стану НЕ ЗАСТОСОВУЮТЬСЯ норми статей 71, 73, 78-1 (святкові і неробочі дні) КЗпП України Отже, період вимушеного прогулу позивача у зв`язку з незаконним звільненням в період з 01.04.2022 року по 21.12.2022 року становить 189 робочих днів: 21 день (квітень 2022) + 22 день (травень 2022) + 22 дні (червень 2022) + 21 день (липень 2022) + 23 дні (серпень 2022) + 22 дні (вересень 2022) + 21 день (жовтень 2022) + 22 дні (листопад 2022) + 15 днів (грудень 2022). З урахуванням викладеного, враховуючи межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням у розмірі 125261,64 грн., виходячи із наступного розрахунку: 662,76 грн * 189 робочих днів. При цьому питання вирішення сплати з цієї суми обов`язкових платежів у вигляді податків, зборів та інших обов`язкових платежів є обов`язком сторін при виплаті вказаної суми. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, розмір присуджених сум при виплаті на виконання судового рішення підлягає зменшенню на суму податків та зборів, оскільки особа відшкодовує (виплачує, надає) на користь фізичної особи середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, така особа виступає щодо такої фізичної особи податковим агентом та зобов`язана утримати і перерахувати податок з суми такого доходу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 185/2109/18. Слід зазначити, що представником відповідача заперечуються розрахунки позивача, однак, в чому саме їх неправильність представником не зазначено, складення цих розрахунків саме структурним підрозділом відповідача представником не спростовується, своїх розрахунків відповідачем суду не надано, правом надання відзиву на позов відповідач не скористався. Доводи представника відповідача щодо необхідності відмови в позові у зв`язку з тим, що позивачка знаходиться на тимчасово окупованій території України, що позбавляє відповідача як можливості виконати рішення суду про поновлення на роботі, так і впевнитися, що саме нею подано даний позов суд знаходить такими, що не заслуговують на увагу з огляду їх необґрунтованості та не спростовують фактів, які випливають з усіх документів, долучених до позову, а саме: наявність трудових відносин між позивачем та відповідачем, незаконність звільнення позивача та невиконання рішення суду про поновлення на роботі та заборгованості з виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У зв`язку із задоволенням позову, на підставі положень ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за позовними вимогами майнового характеру (щодо яких позивач звільнений від сплати судового збору)\~1252, 62 грн.

Outcome: approved