Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати заповіт [PERSON] , складений 20 лютого 2014 року на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Слєдовським М.С. (реєстровий № 216) недійсним. Заявлені вимоги мотивує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки. 08.09.2021 він звернувся до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. як спадкоємець першої черги з заявою про прийняття спадщини, де він дізнався про те, що 20.02.2014 батьком був складений заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 216, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Слєдовським М.С. на користь відповідача [PERSON] , яка померлому не є родичем будь-якого ступеню споріднення і про яку батько взагалі ніколи не згадував. Крім того, з`ясувалось, що спірним заповітом був скасований попередній заповіт від 20.12.2012 № 2555, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Слєдовським М.С., яким батько заповідав все майно [PERSON] , яка також не є померлому родичкою будь-якого ступеню споріднення. На думку позивача, спірний заповіт був складений на дочку ( [PERSON] ) з метою приховати таємницю відносин з [PERSON] . Тому, вважає, що при складенні [PERSON] заповіту 20 лютого 2014р., посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Слєдовським М.С, реєстровий номер 216, на користь [PERSON] , волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тому на підставі ст. 1257 ЦК України спірний заповіт є недійсним. Ухвалою судді від 29.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.12.2021 заборонено приватному нотаріусу Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В вчиняти будь-які нотаріальні дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , до набрання законної сили рішення суду по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. про визнання заповіту недійсним. 26.01.2022 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити у задоволенні позову повністю (а.с. 59-65). Зазначає, що заповіт від 20 лютого 2014 року, зареєстрований в Спадковому реєстрі за №216, який посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Слєдовським М.С, відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, особу заповідача встановлено за паспортом із зазначенням у заповіті реєстраційного номеру облікової картки платника податків, підписаний особисто заповідачем, зазначено місце складення заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою ( приватним нотаріусом), який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову. Таким чином, вимоги статті 1247 ЦК України при посвідченні заповіту від 20 лютого 2014 року, який зареєстрований в Спадковому реєстрі за № 216, були дотримані. При цьому позивачем не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту. 02.02.2022 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 86-89), згідно якої вважають, що волевиявлення заповідача на вчинення Спірного заповіту на користь саме [PERSON] не було вільним і не відповідало його волі. Також відповідачем надано копію дублікату Спірного заповіту та копію Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 24.11.2021 № 67460244. Вважають, що нотаріальна дія щодо видачі дублікату Спірного заповіту вчинена з порушенням ст. 53 Закону України «Про нотаріат», оскільки [PERSON] не мала родинних відносин з померлим і вона не могла надати докази на підтвердження цього факту для отримання дублікату Спірного заповіту, а тому дублікат Спірного заповіту є неналежним та недопустимим доказом по справі. 07.02.2022 на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь (а.с. 102-107), згідно яких вважає, що посвідчений 20 лютого 2014 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Слєдовським М.С. заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 216, відповідає вимогам ст.ст. 203, 215, 1247, 1248 ЦК України, Закону України «Про нотаріат», волевиявленню заповідача, ним підписаний та складений у письмовій формі із зазначенням місця та часу складання. Водночас, дублікат заповіту, який повністю відповідає оригіналу, не має самостійного значення і сили правочину, оскільки його видання не встановлює, не змінює і не припиняє цивільних прав і обов`язків, а є документом, який лише дублює, відтворює зміст заповіту, та не може порушувати прав позивача. Тому можливості визнання його судом недійсним у зв`язку з недотриманням державним нотаріусом встановленої процедури його видачі, визначеної ст.53 Закону України «Про нотаріат», жодним законом не передбачено. 24.11.2021 державним нотаріусом Шатуновою С.М. виданий [PERSON] дублікат заповіту замість втраченого. Примірник заповіту зберігається у справах Державного нотаріального архіву Чернігівської області. Особу [PERSON] встановлено, факт смерті заповідача перевірено. Ухвалою суду від 08.08.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 129-131). У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд його задовольнити. Показав, що після того, як він поховав батька, дізнався про спірний заповіт. Після розмови з дядьком він дізнався, що батько хотів заповісти все майно на нього. Батько запевняв свого брата, що перший заповіт був знищений. Крім того, він дізнався від сімейного лікаря, що батько перебував на обліку з хворобою «Паркінсона». Офіційно не документовано. Але він хворів приблизно з 2010 року, а прогресувати хвороба почала останні 2-3 роки до смерті. У нього були галюцинації, марення, вчиняв неадекватні дії, поліцією було зафіксовано той факт, що він погрожував сторонній людині рушницею. Батьку з ним забороняла спілкуватись його друга дружина, спілкувались вони через його рідного брата [PERSON] . Прізвища [PERSON] та [PERSON] йому стали відомі після смерті батька, коли почав отримувати спадщину. Зі слів брата відомо, що після поховання третьої дружини, батько дуже довго пиячив, таким чином познайомився з [PERSON] Незадовго до смерті батька, він від дядька дізнався, що батько впав і не піднімається. Приїхав з дружиною в м. Чернігів. Був біля батька, але він не приходив до тями та за 7-10 днів помер. Він був останньою людиною, хто доглядав батька та поховав. З [PERSON] познайомився лише тоді, коли вона приїхала з чоловіком до будинку і сказала, що вони власники. У батька є діти: він - від першого шлюбу та брат [PERSON] і сестра [PERSON] - від другого шлюбу. Він планував розподілити спадщину між всіма дітьми. Але інші не відреагували на його звернення. Коли розбирали речі після смерті батька, жодного заповіту не було, жоден з родичів не чув про заповіт. Представник позивача Кручек О.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, в обґрунтування позовних вимог посилалась на доводи, викладені у позовній заяві. Зазначила, що позивач проводив обряд поховання батька, ніс усі витрати. [PERSON] та [PERSON] не було на похованні. 08.09.2021 позивач звернувся до приватного нотаріуса Костюк Ю.В. із заявою про відкриття спадщини, але дізнався, що 07.09.2021 відкрита спадкова справа за заявою іншого спадкоємця. Зазначає, що воля покійного не була направлена на заповідання свого майна сторонній жінці. У судовому засіданні підтвердилось, що в Реєстрі заповітів був заповіт на [PERSON] , а потім вже на [PERSON] . [PERSON] була в близьких стосунках з покійним, але при цьому була у шлюбі. Тому заповіт був складений, щоб не виникало зайвих питань щодо їх стосунків. Крім того, є тільки дублікат заповіту. Дія по видачі дублікату вчинена нотаріусом з порушенням ст. 53 Закону України «Про нотаріат». [PERSON] не могла бути отримувачем дублікату заповіту. Тому він є неналежним і недопустимим доказом. Відповідач та її представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа у судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що батьком [PERSON] є [PERSON] (а.с. 20) Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.07.2021, [PERSON] помер [INFO] , про що складений відповідний актовий запис № 2415 (а.с. 19). Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00032440636 від 07.09.2021, причиною смерті [PERSON] є І 25.1.0 Ішемічна хвороба серця: дифузний кардіосклероз (а.с. 150 на зв). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] , що належало спадкодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 квітня 2008 року за № 4-926, посвідченого державним нотаріусом Другої Чернігівської державної нотаріальної контори Деркач Н.Б., та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майне від 09 червня 2008 року № 19115176, а також на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0401 га, кадастровий номер: 7410100000:01:010:6197, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ще належало спадкодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 січня 2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 січня 2014 року № 16496248 (а.с. 21-24). 12.12.2012 [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження: все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого воно б не складалося, і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належним йому на момент смерті він заповідає [PERSON] , [INFO] . Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Слєдовським М.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2554 (а.с. 160) 20.02.2014 [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження: все його майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті, він заповідає [PERSON] , [INFO] . Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Слєдовським М.С. та зареєстрований в реєстрі за № 216 (а.с. 161). 07.09.2021 [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлого [PERSON] (а.с. 150), у зв`язку з чим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. 07.09.2021 було заведено спадкову справу № 103/2021 (а.с.151 на зв.), яку зареєстровано у спадковому реєстрі за № 68252747. 08.09.2021 до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] (а.с. 154 на зв.). Допитана в судовому засіданні як свідок відповідач [PERSON] суду показала, що будинок належав жінці [PERSON] , яка спілкувалась з померлим [PERSON] . Вона хотіла залишити свій будинок йому, тому вони у 2006 році уклали шлюб, а у 2007 вона померла. Потім у її мами ( [PERSON] ) з [PERSON] були дуже хороші стосунки, дружні, не сімейні як чоловік та дружина. На неї (відповідача) [PERSON] відписав будинок за 7 років до своєї смерті. Просив їх з мамою доглядати за ним, за його могилою та могилою [PERSON] . На всі свята мама була присутня, жодного разу сина вони не бачили. Десь за рік до смерті, [PERSON] вів розмову, щоб продали будинок та купили квартиру, оскільки там легше. У [PERSON] була хвороба «Паркінсона», але це було десь за рік до смерті. Трусились руки, іншого нічого з розумом не було. Вона звернулась до нотаріуса щодо відкриття спадкової справи, щоб дізнатись чи є вона в спадкоємцях, оскільки [PERSON] казав мамі, що він відписав [PERSON] майно, показував їй оригінал заповіту. До нотаріальної контори писала заяву, платила збір. Оригінал заповіту не надавала, оскільки не мала. Дублікат заповіту замовляла в нотаріальному архіві. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та просила відмовити у їх задоволенні, оскільки заповіт відповідає волі померлого. Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] це його племінник, син його покійного брата [PERSON] . Спочатку про заповіт він нічого не знав, а років 8 тому брат сказав, що у нього була жінка, він з нею відносини розриває, оскільки вона тягне з нього гроші. Брат при йому дістав фірмовий бланк з написом «Заповіт» та розірвав його. Потім скільки не зустрічались, цієї теми не зачіпали. З братом постійно підтримував зв`язок, разом з дружиною навідувались до нього. Він особисто возив брата до аптеки, оскільки у нього була хвороба «Альцгеймера», проблеми з пам`яттю. Але медичну карту брата він не бачив. Прізвище [PERSON] йому невідомо, а [PERSON] це ім`я жінки, про яку казав брат. [PERSON] не знає. Що було вказано у заповіті він не бачив, не читав його. Брат був скупий, не міг він написати заповіт на добровільних засадах. Розмов щодо розпорядження на випадок смерті брат з ним не вів. Свідок [PERSON] суду показала, що проживала одна, збиралась розлучатись з чоловіком, але і до сьогодні офіційно в шлюбі. З [PERSON] вони співмешкали приблизно 14 років, десь з 2007 року і до його смерті. Спочатку [PERSON] жив у неї. Потім разом робили ремонт на [ADDRESS], обкладали будинок сайдингом, ставили паркан, вона особисто давала 2 тисячі грн на утеплення будинку. Тільки почали зустрічатись, у нього була маленька пенсія, але він сплачував аліменти на навчання доньки [PERSON] . У 2012 році він склав на неї заповіт. Казав, що будете прибирати його могилу, пам`ятник поставите, бо більше нікому. Потім [PERSON] попросив у неї документи її дочки і пізніше показав їй вже два заповіти і її, і [PERSON] . Це було у 2014 році, він ходив до нотаріуса на «5-ти Кутах». Років за 4-5 до смерті [PERSON] встановили діагноз Паркінсона , купувала йому ліки за рецептами. Коли помер [PERSON] , їй зателефонувала кума, сказала, що приїхав його син, і щоб вона не приходила. У будинку ніхто не проживає, вона забирає квитанції і сплачує за будинок послуги. А позивач кожні пів року казав, що заплатить. Свідок [PERSON] суду показала, що з померлим вони сусіди. Він хворів останній рік, але сам себе обслуговував. Перший раз почула про заповіт від [PERSON] - позивача, який спитав чи знає вона хто така [PERSON]. Казав , що ходив оформляти спадщину та дізнався, що на неї є заповіт. Від померлого про заповіт ніколи не чула, розмови про це не було. [PERSON] це її кума. Вона здогадувалась, що у [PERSON] з померлим зв`язок як у чоловіка та жінки. Постійно вона з ним не жила і щоб щось робила по господарству у [PERSON] не бачила. У [PERSON] була хвороба Паркінсона . Жалівся на слабкість, галюцинації. За тиждень до його смерті побачила, що він лежить, хрипить. Подзвонила його брату. Брат приїхав разом з дружиною, вона заходила. Син приїхав за день чи два до смерті [PERSON] . Від [PERSON] дізналась, що [PERSON] помер. У 2014 році [PERSON] був здоровий. Свідок [PERSON] суду показала, що у середині червня 2021 подзвонила сусідка [PERSON] і сказала, що з [PERSON] щось погане, лежить на полу. У нього стався інсульт. Вони подзвонили [PERSON] - позивачу та дітям до Росії. Приїхав [PERSON] , доглядав батька. Коли помер [PERSON] , вони були у [PERSON] і він сказав, що йому зателефонували та повідомили, що є спадкоємиця. З`ясувалося, що це дочка знайомої жінки [PERSON] - померлого. У [PERSON] була коханка - мати відповідачки. Вона була на 60-річчі [PERSON] . Він просив, щоб не розповсюджували, тому що вона заміжня. Пізніше від чоловіка дізналась, що [PERSON] хотів розірвати з нею стосунки, оскільки вона тягне з нього гроші. Приблизно з 2015 року у [PERSON] почалась хвороба Паркінсона , а з 2016-2017 років почалось погіршення: спочатку з ногами, а потім і з головою. Про заповіт [PERSON] ніколи не казав. Позивач вказує на невідповідність оскаржуваного заповіту нормам закону та посилається на частину другу статті 1257 ЦК України, відповідно до якої за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частин 1-3,5,6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Відповідно до ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі впорядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Згідно з частинами другою та третьою статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Згідно статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У постанові Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню ч. 2 ст. 1257 ЦК та вказано, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК. Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 у справі № 551/335/18 зазначив, зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Згідно з пунктами 1.4, 1.6, 1.7 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, заповіт особисто підписує заповідач. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Зі змісту оспорюваного заповіту, складеного 20.02.2014 [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Слєдовським М.С. та зареєстрований у реєстрі за № 216 (а.с. 161) убачається, що заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням точного місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача; складений за допомогою загальноприйнятих технічних засобів; записаний зі слів [PERSON] ; до підписання прочитаний уголос заповідачем і власноручно ним підписаний у присутності уповноваженої на це особи - приватного нотаріуса Слєдовського М.С.; особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Отже, доводи позивача про те, що волевиявлення заповідача не було вільним, не відповідало його волі не ґрунтуються на матеріалах справи. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Презумпції психічного здоров`я заповідача, суть якої полягає у тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, поки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та у порядку, передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу» та іншими законами України. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 727/9908/17-ц. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оцінивши наявні у справі докази, суд не знайшов належних та беззаперечних доказів на підтвердження викладених позивачем обставин, а тому підстав для задоволення позову суд не вбачає. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справ. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.ст. 137, 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі по 7 000 грн, оскільки вони підтверджені належними доказами (а.с. 66, 68, 69, 70-71). Враховуючи викладене,

Outcome: approved