Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

24\~лютого 2021\~року позивач звернувся до суду з позовом до АТ «КРЕДОБАНК» стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилався на те, що через вину відповідача (збій в системі відповідача) з рахунку позивача, відкритого у відповідача, списались кошти, а за вимогу повернути кошти, банк безпідставно стягнув комісію в розмірі 400\~грн., за безпідставне, на думку відповідача, звернення позивача з претензією. Посилаючись на невизнання позивачем Правил надання комплексних банківських послуг фізичним особам та Тарифів в АТ «Кредобанк», якими нібито передбачено наявність комісії за подання скарги на дії банку, ЗУ «Про захист прав споживачів», положення ЦК України, ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 400\~грн. безпідставно набутих коштів. Крім того, діями відповідача позивачеві було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у тому, що протягом тривалого часу позивач не міг домогтися повернення своїх коштів, змушений тривалий час пояснювати працівникам відповідача, що кошти списані неправомірно, змушений доводити свою правоту та щоденно слідкувати за рухом коштів на рахунку, щоб знов не бути ошуканим відповідачем. Неправомірні дії відповідача, які виразилися в порушенні права власності (на грошові кошти) позивача, призвели до необхідності застосування додаткових зусиль для організації своєї професійної діяльності та розпорядку дня (оскільки позивач протягом року змушений витрачати свій особистий та робочий час для повернення коштів), тобто позивачу була завдана моральна шкода у вигляді душевних страждань, у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього, що дає позивачу право на відшкодування такої шкоди. Моральну шкоду позивач оцінює в 20\~000\~грн., які просить стягнути з відповідача, а також відшкодувати судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6\~700\~грн. Відповідач не погоджуючись з позовом, подав відзив на позов, який прийнятий судом. В обґрунтування відзиву на позов посилається на те, що списання комісії за безпідставне оскарження транзакції по БПК відбулося правомірно, оскільки позивачем на повідомлення відповідача про можливість подальшого оскарження транзакції не були надані запитувані документи, з попередженням, що неподання позивачем документів свідчитиме про погодження клієнтом з повторним представленням операції по оплаті. Крім того, відповідач заперечує\~проти заявленої\~позивачем моральної\~шкоди,\~виходячи з\~того,\~що позивачем\~не доведено (не\~надано належних\~та допустимих\~доказів): наявність такої\~шкоди,\~протиправність діяння\~її заподіювача\~(відповідача); наявність причинного\~зв`язку\~між шкодою\~і протиправним\~діянням заподіювача\~та вини\~останнього в\~її заподіянні;\~не підтверджено\~факт заподіяння\~позивачеві моральних\~чи фізичних\~страждань або\~втрат немайнового\~характеру;\~не підтверджено\~розмір шкоди, в т.ч.,\~з яких\~міркувань позивач\~виходив при\~визначенні розміру\~моральної шкоди,\~який в\~50\~разів більше\~ніж розмір\~правомірно стягнутої\~Банком комісії) та якими доказами це підтверджується. Щодо судових витрат зазначив, що необхідно відмовити у їх стягненні, оскільки відсутнє документальне підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунок таких витрат. У відповіді на відзив позивач просив у прийнятті відзиву відмовити, а позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 12\~квітня 2021\~року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 30\~березня 2023\~року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення третіх осіб, прийнято відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі і просили їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача, який брав участь в режимі ВКЗ, позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов та письмових поясненнях. Суд, вислухавши вступне слово та пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, дійшов такого. Судом установлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір про надання комплексних банківських послуг, відповідно до якого відповідач обслуговує рахунки (в тому числі карткові) позивача. 31\~січня 2020 року позивачем здійснено оплату в ресторані домашньої кухні «Вишиванка» шляхом оплати картою через термінал в розмірі 169,90 грн. Оплата пройшла. Згодом (під час споживання придбаної їжі) позивач отримав інформацію про відміну оплати та, як зазначає позивач, розрахувався в ресторані домашньої кухні «Вишиванка» готівкою. Через деякий час кошти в розмірі 169,90 грн. повторно списалися банком. 30 квітня 2020 року позивачем було подано заяву на проведення претензійної роботи з транзакції, здійсненої позивачем 31\~січня 2020 року у торговій точці/закладі харчування на суму 169,90 гривень. У подальшому, за результатами ініційованої позивачем та проведеної відповідачем претензійної роботи було отримано покриття (виплату) по ініційованому зворотному платежу на суму 169,90 гривень та 25 травня 2020 року на картковий рахунок позивача зараховано кошти у розмірі 169,90 гривень. Проте 03 липня 2020 року до відповідача надійшло повторне представлення спірної транзакції до сплати з БПК позивача - на рахунок торгової точки/закладу харчування у розмірі 169,90 гривень. 23 липня 2020 року працівник контакт-центру АТ «КРЕДОБАНК» повідомив позивача, що для оскарження цього списання необхідно у строк до 27\~липня 2020\~року подати (надіслати/представити/тощо) до банку: нову заяву клієнта з детальним описом причин незгоди з повторним представленням транзакції до сплати та додати документацію, що спростовує твердження торгової точки, а також документи, що підтверджують оплату товару іншим способом; нову заяву згідно з Додатком №\~2 до Порядку проведення претензійної роботи. Крім того, працівник контакт-центру банку повідомив, що неподання клієнтом документів свідчитиме про погодження клієнтом повторного представлення вищезгаданої операції до оплати. У термін до 27 липня 2020 року включно позивачем не було подано відповідачеві необхідної документації (нової заяви з детальним описом причин незгоди з повторним представленням транзакції до сплати; документів, що спростовують твердження торгової точки/закладу харчування; документів, що підтверджують оплату товару іншим способом; нової заяви згідно з Додатком №\~2 до Порядку проведення претензійної роботи). У зв`язку з цим, банком було списано комісію за безпідставне оскарження транзакції по БПК у розмірі 400,00 грн., як зазначає відповідач - згідно з діючими тарифами. Як установлено\~в судовому\~засіданні, 17\~січня 2018 року позивачем подано до ПАТ «Кредобанк»,\~правонаступником якого\~за установчими\~документами є\~відповідач АТ\~«Кредобанк», та підписано Опитувальник клієнта - фізичної особи (що містить відомості відносно Клієнта-позивача, та визначає характер майбутніх ділових відносин між Позивачем та Відповідачем). У подальшому між позивачем та відповідачем було укладено/підписано: Заяву-Договір №\~26253021090179/980 про відкриття на ім`я позивача поточного рахунку №\~ [NUMBER] (валюта - 980/гривня) на умовах тарифного плану «VІР»; Анкету «Для надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «КРЕДОБАНК»; Анкету заяву на оформлення додаткової БПК (банківської платіжної картки) МПС (міжнародної платіжної системи) MasterCard до поточного рахунку позивача №\~ [NUMBER] ; Договір №\~11684373 від 23.02.2018 «Про надання послуг в системі КредоДайрект» (про надання дистанційного «Оn-Line» доступу до рахунків позивача, відкритих в АТ «КРЕДОБАНК»); Договір №\~7688199 від 23.02.2018 «Про встановлення ліміту кредитування» (про встановлення позивачу ліміту кредитування = кредиту - у формі «автоматичний овердрафт», у разі недостатності коштів на рахунку клієнта №\~ [NUMBER] ); Заяву-Договір №\~26253021090179 від 01.07.2020 «Про надання комплексних банківських послуг» (про надання Клієнту комплексних банківських послуг). У підписаній позивачем Заяві-Договорі №\~26253021090179/980 зазначено, що позивач підтверджує: про ознайомлення Банком зі змістом Інструкції НБУ «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валюті»; що Анкета («Для надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «КРЕДОБАНК»») та Заява-Договір №\~26253021090179/980 («Про відкриття на ім`я позивача поточного рахунку №\~ [NUMBER] ») в сукупності становлять Договір банківського рахунку, який укладений на умовах викладених: в Анкеті, Заяві-Договорі, та Правилах надання комплексних банківських послуг фізичним особам в ПАТ «КРЕДОБАНК»; про надання згоди (у формі доручення) на списання коштів з усіх рахунків (позивача) на користь банку (відповідача) в сумах, належних до сплати згідно з Тарифами Банку; про ознайомлення (в т.ч. про надання згоди виконувати) з Тарифами Банку, Правилами надання комплексних банківських послуг фізичним особам в Банку, Правилами користування банківськими платіжними картками Банку; ознайомлення, що операції, пов`язані з обслуговуванням та функціонуванням відритого рахунку, виготовленням та використанням БПК, обслуговуванням системи «КредоДайрект» - здійснюються у порядку передбаченому чинним законодавством України та Правилами надання комплексних банківських послуг фізичним особам у Банку. У підписаному позивачем Договорі №\~11684373 від 23.02.2018 «Про надання послуг в системі КредоДайрект» (система онлайн інтернет-банкінгу) зазначено, що позивач підтверджує: що операції, пов`язані з обслуговуванням та функціонуванням системи «КредоДайрект» здійснюються у порядку, передбаченому Правилами надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «КРЕДОБАНК», про ознайомлення з Правилами надання комплексних банківських послуг фізичним особам у Банку та діючими тарифами Банку. Тож судом установлено, що правовідносини між позивачем та відповідачем щодо банківського обслуговування, відкриття поточного рахунку, виготовлення БПК (емітованої банком на ім`я клієнта-позивача в порядку та на умовах визначених Правилами МПС - MasterCard) виникли внаслідок укладення та підписання сторонами зазначених вище документів. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі\~ст.\~208\~ЦК України\~у письмовій\~формі належить\~вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638\~ЦК України\~установлено,\~що договір\~є укладеним,\~якщо сторони\~досягли згоди\~з усіх\~істотних умов\~договору. Істотними умовами\~договору є\~умови про\~предмет договору,\~умови,\~що визначені\~законом як\~істотні або\~є необхідними\~для договорів\~даного виду,\~а також\~усі ті\~умови,\~щодо яких\~за заявою\~хоча б\~однієї із\~сторін має\~бути досягнуто\~згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в цьому випадку АТ «Кредобанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У перелічених вище підписаних сторонами і спрямованих на укладання договору, опитувальнику, заявах, анкетах, заявах-договорах, договорах тощо, відсутні умови договору про встановлення комісії за безпідставне оскарження транзакції по БПК у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Відповідач, обґрунтовуючи правомірність стягнення з позивача комісії за безпідставне оскарження транзакції, в тому числі її розмір, посилався на Тарифи банку та Правила надання комплексних банківських послуг фізичним особам в банку як невід`ємну частину договору, що досліджується судом у цій справі. При цьому, такі Тарифи та Правила не надані відповідачем суду для дослідження. У той час, як Основні Тарифи, надані позивачем разом з позовною заявою, не містять такого виду комісії як за безпідставне оскарження транзакції. Також, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи банку та Правила надання комплексних банківських послуг фізичним особам в банку, про які зазначив відповідач, розумів позивач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи наведені вище документи щодо банківського обслуговування, а також те, що Тарифи та Правила на момент укладання позивачем договору, а також на момент виникнення спірного списання, взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати комісії за безпідставне оскарження транзакції та її розміру. Так само, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачеві Тарифи банку та Правила надання комплексних банківських послуг фізичним особам в банку, відсутність у підписаних сторонами документах, направлених на укладання договору банківських послуг, домовленості сторін про сплату комісії за безпідставне оскарження транзакції, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої ст.\~634\~ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, і ці Тарифи та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного сторонами договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд указує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Зазначені відповідачем Тарифи та Правила, з огляду на їх можливу мінливість, не можна вважати складовою договору банківського обслуговування й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються клієнтом, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у цьому випадку у документах, спрямованих на укладання договору про надання банківських послуг, які безпосередньо підписані клієнтом і лише цей факт може свідчити про прийняття ним запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11\~березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28.10.1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №\~28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11.11.1996 у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22.11.1995 у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Оскільки суду не надано Тарифів банку та Правил надання комплексних банківських послуг фізичним особам в банку, які б містили підпис позивача, тому їх не можна розцінювати як частину договору про надання банківських послуг, укладеного між сторонами у січні-лютому 2018\~року. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді вид та розмір комісії за безпідставну претензійну роботу. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12.05.1991 №\~1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09.04.1985 № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22\~листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11.07.2013 у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у правовідносинах з банками, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови надання банківських послуг за конкретним договором, який укладений у вигляді заяви про приєднання, оскільки Правила надання комплексних банківських послуг фізичним особам в банку - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом договору. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, яка відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору зі\~\~ [PERSON] АТ «Кредобанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови надання банківських послуг та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту договору. Так позивач, звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з відповідача вказані грошові кошти, посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України. Так, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню інший стороні на підстави статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. За таких обставин, ураховуючи, що суд дійшов висновку про те, що стягнення з позивача на користь відповідача 400\~грн. у якості комісії за безпідставне оскарження транзакції по БПК не ґрунтувалось на умовах закону чи правочину, тобто була відсутня підстава, на якій відповідач набув кошти від позивача, суд вважає за необхідне застосувати до вказаних відносин положення законодавства щодо повернення безпідставно набутого майна і позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 400\~грн. підлягають задоволенню. Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає таке. Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав власності, передбачено також частиною третьою статті 386 ЦК України (у тому числі прав на інші права, зокрема права вимоги до банку про повернення вкладу). Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Ураховуючи викладене, щодо відшкодування моральної шкоди за порушення цивільно-правового договору, зокрема, у справі про порушення банком умов договору про надання банківських послуг суду вважає за необхідне указати таке. У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів. Клієнт за договором про надання банківських послуг є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону України «про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. За змістом частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Виходячи з аналізу наведених правових норм суд указує, що порушення банком щодо списання комісії за безпідставну претензійну роботу, незважаючи на умови укладеного договору, є недоліком продукції (неналежним наданням фінансової послуги) у розумінні законодавства про захист прав споживачів і відповідно до статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» має наслідком відшкодування моральної шкоди, завданої клієнту таким неналежним наданням фінансової послуги. Закон про захист прав споживачів не містить застережень про те, що моральна шкода споживачу відшкодовується лише у разі завдання шкоди його життю чи здоров`ю. Так, Законом України від 19 травня 2011 року № 3390-VI «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» викладений в чинній редакції, яка не обмежує відшкодування моральної шкоди лише заподіянням небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Так, вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком умов договору про надання банківських послуг, суд ураховує, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01\~вересня 2020\~року у справі №\~216/3521/16. Як зазначалося вище, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, вирішуючи спір, суд доходить висновку, що неправомірні дії відповідача, які виразилися в порушенні права власності на грошові кошти позивача, призвели до необхідності застосування ним додаткових зусиль для організації свого звичного укладу життя, оскільки позивач протягом тривалого часу змушений був витрачати свій особистий та робочий час для повернення коштів, тривалий час пояснювати працівникам відповідача, що кошти списані неправомірно, доводити свою правоту та щоденно слідкувати за рухом коштів на рахунку, чим позивачеві було завдано моральну шкода у вигляді душевних страждань, у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього. У той же час, Верховний Суд у своїй постанові від 15 грудня 2020 року у справі №\~752/17832/14-ц наголосив, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи,\~і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані зміною привичного способу життя. Тому, виходячи з принципів розумності й справедливості, з урахуванням засад захисту прав споживачів, які охороняються державою, а також характеру і обсягу моральних страждань, яких зазнав [PERSON] , суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 200,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. Відповідно до\~ ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, окрім судового збору, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial