Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

адвокат Муругов В.О. звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав щодо сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 30 березня 2013 року сторони зареєстрували шлюб, від якого у них народилося двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Однак їх спільне життя не склалося, через що 16 серпня 2023 року він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів, оскільки наразі діти проживають з ним за його зареєстрованим місцем проживання. Представник вказує, що відповідач [PERSON] вже тривалий час неналежно виконує покладені на неї обов`язки, дітей не відвідує, не займається їх вихованням, а з початку літа цього року взагалі повністю залишила дітей на самостійне виховання позивача як батька; вказані обставини можуть ствердити свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зазначені факти як кожен окремо, так і у сукупності, можна розцінювати як ухилення матері від виховання дітей, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх материнських обов`язків, а тому представник позивача просить позов задовольнити. У підготовче судове засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Муругов В.О. не з`явився, подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини, а також просив розглянути справу без участі сторони позивача. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання також не з`явилася, подала суду заяву, в якій позовні вимоги визнала повністю, а також просив розглянути справу за її відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання не з`явилася, подала відповідну заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та вказала, що позиція органу опіки викладена у висновку, який також надала у розпорядження суду. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши подані учасниками заяви, а також письмові матеріали справи, суд прийшов до такого висновку. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Встановлено, що батьками дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , що стверджується копіями відповідних свідоцтв про народження дітей серії [NUMBER] від 18 червня 2014 року та серії [NUMBER] від 30 жовтня 2019 року. Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зі змісту позовної заяви видно, що мати дитини - відповідач [PERSON] повністю самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, а саме з дітьми не проживає, відтак не проявляє материнської турботи відносно малолітніх дітей, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не цікавиться здоров`ям та успіхами у навчанні і вихованні, а також матеріально не забезпечує. Довідкою ліцею ім. Героїв 68-ої бригади Перечинської міської ради від 21 серпня 2023 року № 01-22/223 підтверджується, що за заявою батька [PERSON] для його сина [PERSON] організовано сімейну форму навчання, у свою чергу батько тримає постійний зв`язок з класним керівником, контролює навчальні досягнення сина, з його електронної адреси вчителі отримують контрольні роботи дитини згідно з графіком; батько систематично бере участь у батьківських зборах (онлайн); мати учня впродовж цього періоду інтересу до навчання сина не виявляла, на зв`язок з вчителем не виходить. Фактичне проживання дітей з батьком підтверджується також Витягом № 452 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14 серпня 2023 року, згідно з яким і батько [PERSON] , і обоє малолітніх дітей зареєстровані за адресою: [ADDRESS] ; крім цього вказані обставини викладені й у письмових заявах на адресу органу опіки та піклування [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно з висновком органу опіки та піклування Перечинської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав матері відносно малолітніх дітей, затвердженим рішенням виконавчого комітету від 22 вересня 2023 року № 204 «Про затвердження висновків органу опіки та піклування Перечинської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав відносно дітей», уповноважений орган вважає доцільним позбавити батьківських прав матір [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] , відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , жителів [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Крім цього вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року, яка зводиться до такого. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини, яка не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю, та вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає, що представником позивача доведено факт ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків, оскільки остання не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, виховання, підготовку до самостійного життя, що негативно впливає на фізичний та психологічний розвиток сина та доньки як складову виховання, а тому позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав підлягають задоволенню. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а відтак з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 1 073,60 грн сплаченого судового збору.

Outcome: approved