Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до російської федерації в особі Посольства російської федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення, відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що він є уродженцем м. Маріуполя Донецької області, де він постійно проживав, навчався та працював. У м. Маріуполі він проживав разом з дружиною та донькою. 24 лютого 2022 року територія м. Маріуполя була піддана обстрілам російськими окупаційними військовими формуваннями. Через нескінченні обстріли 02 березня 2022 року він з сім`єю був вимушений переїхати до знайомих в м. Маріуполі. На наступний день, зрозумівши, що залишатись небезпечно, вирушили з міста в бік м. Запоріжжя. М. Маріуполь та інші території Донецької та Запорізької областей в напрямку м. Запоріжжя вже були окуповані. У ніч з 13 на 14 березня 2022 року вони доїхали до м. Запоріжжя на територію, підконтрольну українській владі. В подальшому вирішили їхати подалі від обстрілів на захід України. Тривалий час у нас не було можливості організувати нормальне харчування, питну воду, забезпечити гігієнічні процедури. Все це негативно вплинуло на психологічний стан та здоров`я. 07 квітня 2022 року від Виконавчого комітету Ясінянської селищної ради Рахівського району закарпатської області він отримав довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Внаслідок протиправних дій з боку держави-агресора російської федерації йому було завдано моральної шкоди, що полягає у душевних хвилюваннях, постійних нервових стресах. Через залишення постійного місця проживання він втратив роботу та можливість заробляти. Також втрачені усталені соціальні зв`язки. Просить суд ухвалити рішення, яким: - встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт вимушеного переселення 13 березня 2022 року з окупованої території м. Маріуполя Донецької області внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області; - стягнути з відповідача на його користь 2000000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29 березня 2023 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 15 червня 2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не подав. Заслухавши пояснення позивача та його представника, покази свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянином України, який зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з частинами 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. За змістом ст. 1 цього закону тимчасово окупованими визнаються частини території Донецької та Луганської областей України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль. Відповідно до положень статей1 - 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких, відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Указом Президента України№ 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації, в Україні введено воєнний стан. Обставини збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території України є загальновідомими і, за правилом ч. 3 ст. 82 ЦПК України, не потребують доказування. Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. У ст. 30 Декларації зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року). Таким чином, виходячи з приведеного аналізу, суд вважає обґрунтованими твердження позивача щодо того, що вчинивши збройну агресію проти України та окупувавши частину її території, російська федерація порушила її право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку, а також право на соціальний і міжнародний порядок, при якому можуть бути повністю здійснені права і свободи, викладені у Загальній декларації прав людини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту цивільних прав визначено ст. 16 ЦК України. Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Позивач зазначає, що 24 лютого 2022 року територія м. Маріуполя була піддана обстрілам російськими окупаційними військовими формуваннями. Через нескінченні обстріли 02 березня 2022 року він з сім`єю був вимушений переїхати до знайомих в м. Маріуполі. На наступний день, зрозумівши, що залишатись небезпечно, вирушили з міста в бік м. Запоріжжя. Місто Маріуполь та інші території Донецької та Запорізької областей в напрямку м. Запоріжжя вже були окуповані. У ніч з 13 на 14 березня 2022 року вони доїхали до м. Запоріжжя на територію, підконтрольну українській владі. В подальшому вирішили їхати подалі від обстрілів на захід України. Тривалий час у них не було можливості організувати нормальне харчування, питну воду, забезпечити гігієнічні процедури. Все це негативно вплинуло на психологічний стан та здоров`я. Внаслідок протиправних дій з боку держави-агресора російської федерації йому було завдано моральної шкоди, що полягає у душевних хвилюваннях, постійних нервових стресах. Позивач на підтвердження своїх доводів посилається на покази свідків. Свідок [PERSON] у суді показала, що позивач є її цивільним чоловіком. Вони разом з дитиною проживали в м. Маріуполі. 01 березня 2022 року вони переїхали в м. Маріуполі до знайомих, де було укриття, а потім 14 березня 2022 року виїхали з міста на підконтрольну територію України, де були менші обстріли. Переїзд був вимушений, вони його ніколи не планували. Це було великим стресом для всіх. Вони втратили все, зокрема, житло, роботу, спокійне життя. Їх ритм життя порушився, вони не можуть нормально спати навіть зараз. Свідок [PERSON] у суді показала, що вона є донькою позивача. З м. Маріуполя вони виїхали 14 березня 2022 року. Виїзд був вимушений через початок збройної агресії російської федерації проти України. до виїзду з м. Маріуполя вони постійно сиділи в підвалі. Місто було зруйновано. Її батьки дуже переживають через війну та втрату всього, а саме, житла, роботи та спокійного життя. Також, встановленим та загальновідомим є той факт, що суттєву частку серед загиблих і поранених на Сході України становлять діти і підлітки, а тому суд вважає обґрунтованими твердження позивача щодо того, що ця ситуація вкрай негативно впливає на його психічний та емоційний стан, як громадянина України. Враховуючи приведені позивачем обґрунтування душевних страждань, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний ним спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно нього. Вирішуючи питання щодо розміру компенсації за завдані моральні страждання суд виходить із середнього розміру задоволених вимог заявників по спорах, що розглядалися Європейським судом з прав людини. З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованим приведений позивачем розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у сумі 2000000 гривень. Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Пунктом 2 Будапештського меморандуму російська федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Суд вважає, що російська федерація, порушивши вище приведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Позивач також просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт вимушеного переселення 13 березня 2022 року з окупованої території м. Маріуполя Донецької області внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області. Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. При вирішенні цієї справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Встановлено, що на підтвердження вимушеного переселення позивач надав суду довідку від 07 квітня 2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що позивач був вимушений переселитись зі свого місця проживання в результаті збройної агресії російської федерації, суд вважає, що вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає задоволенню. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 13420 гривень. Позивач також просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази. У матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 06 березня 2023 року, укладений між адвокатом Звонарьовим В.В. та [PERSON]., ордер від [PERSON] на адвоката Звонарьова В.В., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Звонарьова В.В. Вбачається, що позивачем не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, як це передбачено статтею 137 ЦПК України. За таких обставин, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 20000 гривень задоволенню не підлягає.

Outcome: approved