Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

Позивач АТ «Універсал Банк» звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору (Анкети-заяви) від 03 жовтня 2018 року відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву до договору про надання банківських послуг. На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит у гривні в розмірі 70 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка [NUMBER] . Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Анкета-заява разом з Умовами, тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту складають між ним та банком договір. Однак, у порушення вимог кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості по кредиту відповідач належним чином не виконав, у зв`язку з чим у відповідача перед АТ «Універсал Банк» виникла заборгованість станом на 25 квітня 2023 року у розмірі 89\~611,26 грн. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернув, позивач змушений звернутись до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просив стягнути з відповідача на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг від 03 жовтня 2018 року у розмірі 89\~611,26 грн., яка складається з: загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 89 611,26 грн., а також судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача [PERSON] сформував в системі «Електронний суд» відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог АТ «Універсал Банк» у повному обсязі, в обґрунтування зазначивши, що з виписки відповідача по банківському рахунку вбачається, що до заявленого позивачем до стягнення тіла кредиту в розмірі 89\~611,26 грн. зараховано відсотки за користування кредитом, які автоматично списувалися з розрахунку та штучно завищували тіло кредиту, і з заявленої банком до стягнення суми 80\~831,90 грн. становлять відсотки і додатково вже списано витрати на судовий збір у розмірі 2\~684 грн. Зазначає, що відповідно до доданого витягу розрахунку операцій відповідача різниця між використаними коштами та поповненнями банківського рахунку (тобто фактично тіло кредиту) становить 8\~779,33 грн., і таким чином нарахована позивачем заборгованість насправді складається з 8\~779,33 грн. тіла кредиту і 80\~831,90 грн. нарахованих банком відсотків за кредитом. Посилається також на те, що в анкеті-заяві від 03 жовтня 2018 року процентна ставка не зазначена, а також взагалі відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а позовних вимог про стягнення процентів за користування призначеними коштами та інших позовних сум за прострочення грошового виконання зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема ст. ст. 625, 1048 ЦК України АТ «Універсал Банк» не заявило. Вказує, що оскільки банком тіло кредиту було значно збільшено, додавши до нього фактичні витрати відповідача в межах відкритого кредитного ліміту, а саме нараховані банком відсотки за прострочення по кредиту, а відповідач за весь час користування карткою повернув значну частину використаних коштів, однак її було зараховано в рахунок погашення незаконно нарахованих відсотків, то позовні вимоги про стягнення з відповідача розрахованої позивачем суми заборгованості в розмірі 89\~611,26 грн. не підлягають задоволенню. Представником позивача [PERSON] було направлено до суду відповідь на відзив, в якому він просив задовольнити позовні вимоги, обґрунтовуючи це тим, що боржник не звертався до банку з непогодженням про зміни Умов і правил надання банківських послуг, тарифів, Таблиці обчислення вартості кредиту та Паспорта споживчого кредиту, які складають договір про надання банківських послуг та продовжував користуватись карткою, а отже з ними погодився. Зазначає, що у підписаній анкеті-заяві відповідач визнав, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні наслідки із власноручним підписом на документах на паперових носіях, а використання кредитних коштів підтверджується випискою, отже боржник намагається приховати фактичні обставини справи, що погодився з Умовами і правилами надання банківських послуг у застосунку «monobank», бо інакше він не мав би взагалі технічної можливості користуватися додатком. Посилається також на те, що правові висновки викладені у постанові ВП ВС від 03 липня 2019 року №342/180/17 не можуть застосовані в межах цієї справи з огляду на відсутність подібності між ними. Зазначає також, що відповідно до виписки про рух коштів на рахунку кредитний ліміт боржника складає 70000 грн., а баланс складає (мінус) 22\~295,26 грн., тобто, заборгованість складає 92\~295,26 грн., яка складається з повністю використаного кредитного ліміту у сумі 70\~000 грн. та суми овердрафту (мінусу по картці), яка становить 22\~295,26 грн. У зв`язку з тим, що відповідач лише частково здійснював операції з поповнення своєї банківської карти, розмір яких був значно меншим за поточні витрати по картковому рахунку на власний розсуд, виникла заборгованість, а відповідно до виписки про рух коштів по картці всього за весь час користування карткою боржником було проведено поповнень карткового рахунку на суму 138\~623,58 грн., а за весь час користування карткою боржником було проведено витрат по картці на суму 230\~918,84 грн., отже досі не повернута банку сума коштів становить 92\~295,26 грн. Посилається на те, що сума зарахувань складає 138\~623,58 грн., однак у виписці зазначена сума 189\~623,58 грн., оскільки відповідно до виписки був збільшений кредитний ліміт, однак вважати цю суму поповненням рахунку з метою погашення заборгованості є помилковим, оскільки на цю суму картковий рахунок вносив не відповідач, а банк підвищивши суму кредитного ліміту. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду клопотання, у якому просив розглядати справу у його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідача. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 03 жовтня 2018 року [PERSON] звернувся до АТ «Універсал Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, на підставі якої відповідач отримав кредит у гривні у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок (а. с. 9). В пунктах 2, 3 Анкети-заяви до договору про надання банківських послуг зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення. Крім того, в п. 6 Анкети-заяви зазначено, що відповідач просить вважати наведений зразок мого власноручного підпису або його аналоги (у тому числі мій електронний/електронний цифровий підпис) обов`язковим при здійсненні операцій за всіма рахунками, як відкриті або будуть відкриті мені в банку. На підтвердження умов кредитування АТ «Універсал Банк» надало суду копію анкети-заяви відповідача [PERSON] до договору про надання банківських послуг (а. с. 9), витяг з Умов і правил обслуговування фізичних осіб в АТ «Універсал Банк» та Витяг з Тарифів за карткою Monobank в АТ «Універсал Банк» (а. с. 10-24), паспорт споживчого кредиту (а. с. 25-27), розрахунок заборгованості (а.с.6-8). Відповідно до умов анкети-заяви банк відкрив позичальнику [PERSON] поточний рахунок у гривні на його ім`я та надав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 19\~000 грн., який в подальшому неодноразово змінювався, і останній раз 28 вересня 2020 року був встановлений в сумі 70 000 грн., що підтверджується довідкою від 01 вересня 2023 року про розмір встановленого кредитного ліміту [PERSON] через мобільний застосунок за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 03 жовтня 2018 року (а. с. 98). З наявної в матеріалах справи виписки про рух коштів по картці від 01 вересня 2023 року по рахунку [NUMBER] за період з 03 жовтня 2018 року по 01 вересня 2023 року судом встановлено, що відповідач дійсно користувався кредитними коштами та здійснював операції, а зі змісту вказаної виписки також вбачається, що кредитний ліміт (станом на 01 вересня 2023 року) - 70\~000 грн.; заборгованість (станом на 01 вересня 2023 року) 92\~295,26 грн.; баланс на початок періоду 19\~000 грн.; баланс на кінець періоду 22\~295,26 грн.; сума витрат за період 230\~918,84 грн.; сума зарахувань за період 189\~623,58 грн. (а. с. 89-96). Згідно із наданим позивачем розрахунком, заборгованість [PERSON] за кредитним договором від 03 жовтня 2018 року станом на 25 квітня 2023 року складає 89\~611,26 грн., яка складається з: загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 89 611,26 грн., загального залишку заборгованості за відсотками у розмірі 0,00 грн., заборгованості за пенею у розмірі 0,00 грн., заборгованості за порушення грошового зобов`язання у розмірі 0,00 грн. (а. с. 6-8). За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до частини 1 статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 7 жовтня 2020 року №127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним Таким чином, кредитний договір укладається в письмовій формі, у якому сторонами погоджується розмірі кредиту, розмір відсоткової ставки, порядок застосування неустойки за порушення грошового зобов`язання, порядок погашення заборгованості, та інші умови. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Статтею 3 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За змістом ч. ч. 3, 4, 6 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У позові АТ «Універсал Банк» посилається на те, що 03 жовтня 2018 року [PERSON] підписав Анкету-заяву до договору про надання банківських послуг. У пунктах 2, 3 вказаної Анкети-заяви зазначено, що відповідач погодилася з тим, що ця анкета-заява разом із Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту, які були надані йому для ознайомлення. Суд з цього приводу зазначає, що підписана відповідачем Анкета-заява до договору про надання банківських послуг, містить лише його анкетні дані та контактну інформацію, при цьому строки здійснення періодичних платежів не встановлені, процентна ставка не зазначена, а також у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення комісії та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Крім того, наявні у матеріалах справи Умови і правила надання банківських послуг [PERSON] не підписані, а тому, згідно роз`яснень, що викладені у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, з огляду на їх мінливий характер, такі Умови та Правила не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін. Також посилання позивача у своїй відповіді на відзив на положення ЗУ «Про електронну комерцію» суд до уваги не приймає, оскільки надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг, Тарифи, Таблиця обчислення вартості кредиту та Паспорт споживчого кредиту, не підписані відповідачем відповідно до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію». Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Крім того, суд зазначає, що позивачем вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та будь-яких інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, установлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, не пред`явлено. В цій справі предметом позову АТ «Універсал Банк» є стягнення заборгованості за тілом кредиту, що відповідає суті кредитних правовідносин, оскільки, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку кредитору не повернуті, а також виходячи з вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Тобто, АТ «Універсал Банк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Проте, як вбачається з наданих банком розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку, незважаючи на відсутність погодження між сторонами у визначеній законом формі істотних умов договору щодо розміру процентів за користування кредитом, неустойки (комісії), про що зазначалось вище, позивачем АТ «Універсал Банк» здійснювалось нарахування та списання відсотків не відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України (на рівні облікової ставки НБУ), а у збільшеному розмірі 37,2 % (поточна ставка) та 76,8% (прострочена ставка) за рахунок коштів внесених відповідачем в рахунок погашення заборгованості, про що свідчить вищезгаданий розрахунку заборгованості. Отже, до суми фактично отриманих відповідачем кредитних коштів позивач неправомірно нарахував відсотки, хоча докази про погодження з відповідачем на вчинення вказаних дій позивач суду не надав і матеріали справи цього не містять. Вказані відсотки банк самовільно нарахував відповідачу, що відображено у розрахунку заборгованості, додавши їх до суми фактично отриманих відповідачем кредитних коштів, внаслідок чого неправомірно збільшив тіло кредиту. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Висновки суду у цій справі узгоджуються із висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 18 травня 2022 року у справі №697/302/20, в якій розглядалися аналогічні правовідносини за участі позивача АТ «Універсал Банк» та крім того судом касаційної інстанції при розгляді справи застосовано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, а тому заперечення представника позивача щодо можливості застосування в цій справі правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 є необґрунтованими. Разом з тим, суд звертає увагу, що з наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту) становить 89\~611,26 грн. При цьому, вказана сума заборгованості не є заборгованістю лише за тілом кредиту, як зазначає позивач, оскільки, як слідує з виписки про рух коштів відповідача банком у вказаний період з 03 жовтня 2018 року по 01 вересня 2023 року здійснювалось автоматичне списання відсотків, за рахунок яких збільшувалося тіло кредиту, на загальну суму 80\~831,90 грн., що теж враховано позивачем як заборгованість за тілом кредиту, однак фактично не є такою. Крім того, з наданих позивачем та відповідачем виписок про рух коштів судом встановлено, що 09 червня 2023 року банком було списано 2\~684 грн. із призначенням платежу «нарахування судових витрат», однак з наданого банком разом з позовною заявою розрахунку заборгованості судом встановлено, що його сформовано станом на 25 квітня 2023 року, і вказана сума не була включена позивачем до суми заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту). Відповідно до п. 5 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року №254, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Суд зазначає, що стороною відповідача не спростовано фактичне користування кредитними коштами [PERSON] , що слідує з виписки про рух коштів, наявної в матеріалах справи і яка є належним доказом заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року №75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18-ц. Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Враховуючи вищевказані положення закону та існуючі обставини справи, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем умов кредитного договору відносно строків повернення кредитної заборгованості та визнає право позивача на стягнення її в судовому порядку. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже судом встановлено, що до суми фактично отриманих відповідачем кредитних коштів позивач неправомірно нарахував відсотки у розмірі 80 831,90 грн., і зазначені відсотки банк самовільно нарахував відповідачу, що відображено у розрахунку заборгованості та виписці про рух коштів, додавши їх до суми фактично отриманих відповідачем кредитних коштів, внаслідок чого неправомірно збільшив тіло кредиту. За викладених обставин суд дійшов висновку, що заявлена сума заборгованості за тілом кредиту є необґрунтованою, а стягненню підлягає саме різниця між заявленою банком до стягнення з відповідача сумою заборгованості за кредитним договором та сумою нарахованих банком відсотків, які були погашені за рахунок кредитних коштів та коштів внесених позичальником на погашення кредиту, що становить 8\~779,36 грн. (89\~611,26 грн. 80 831,90 грн.), де 80 831,90 грн. сума списаних відсотків. Отже, позов про стягнення заборгованості за кредитом підлягає частковому задоволенню, саме на суму 8 779,36 грн. заборгованості за тілом кредиту, а в решті позову слід відмовити. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а ним при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 2 684 грн., то у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 262,96 грн. (8 779,36 грн. х 2 684 грн. : 89 611,26 грн.), що пропорційно розміру заявлених позовних вимог.

Outcome: partial