Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

02.07.2021\~року [PERSON] \~звернулася до\~суду з\~вищевказаною позовною\~заявою на\~обгрунтування якої\~зазначила,\~що 03.09.2010\~року між\~нею та\~ [PERSON] \~укладено шлюб,\~який рішенням\~Луцького міськрайонного\~суду Волинської\~області від\~22.10.2013\~року було\~розірвано.\~За час\~шлюбу у\~них [INFO] народилася\~спільна дитина\~ син\~ [PERSON] .\~15.05.2017\~року її\~колишній чоловік\~трагічно загинув\~у ДТП.\~За свого\~життя,\~ [PERSON] ,\~набув у\~власність автомобіль\~марки Renault\~Kangoo,\~2010\~р.в.\~(далі\~ автомобіль),\~мотоцикл марки\~Suzuki\~GSX-R600,\~2008\~р.в.\~(далі\~ мотоцикл),\~земельну ділянку\~площею 0,1081\~га,\~для ведення\~індивідуального садівництва,\~яка знаходиться\~в с.\~Жидичин Ківерцівського\~р-ну\~Волинської області,\~кадастровий номер\~0721882701:01:001:0885\~(далі\~ земельна\~ділянка)\~та 1/2\~частина приміщення\~станції автосервісу\~з магазином\~автозапчастин,\~загальною площею\~418,5\~кв.м.,\~що знаходиться\~з адресою:\~ [ADDRESS] \~(далі\~ автосервіс)\~(далі\~ спадкове\~майно).\~Після смерті\~ [PERSON] \~відкрилась спадщина,\~спадкоємцями першої\~черги якої\~є батьки\~померлого \~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~рідна сестра\~ [PERSON] \~та неповнолітній\~син [PERSON] ,\~ [INFO] .\~Крім того,\~на частину\~майна,\~як на\~спільну сумісну\~власність подружжя,\~також претендує\~вона,\~оскільки усе\~спадкове майно\~придбано за\~спільні кошти\~подружжя.\~Вказує,\~що спадкуванню\~підлягає лише\~1/2\~частина автосервісу,\~оскільки інша\~його частка\~належить [PERSON] ,\~що нею\~не оспорюється.Враховуючи наведене, просить суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] усе спадкове майно; визнати за нею право власності на 1/2 частини мотоцикла, автомобіля та земельної ділянки, а також на 1/4 частину автосервісу; визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частини мотоцикла, автомобіля та земельної ділянки, а також на 1/4 частину автосервісу. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.08.2021 року вищевказану позовну заяву прийнято до провадження, її розгляд призначено в порядку загального позовного провадження (Том 1, а.с. 63). 15.09.2023 року від відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надійшов до суду спільний відзив на вищевказану позовну заяву. В обгрунтування своїх заперечень щодо позову останні зазначають, що усе спадкове майно було набуте [PERSON] , який помер [INFO] , за його особисті кошти, а тому доводи позивачки про зворотне є безпідставними. Так, планування будівництва автосервісу розпочато спадкодавцем з 2009 року, а право власності на такий було зареєстрованим за останнім 17.06.2016 року. Крім того, [PERSON] жодної участі в будівництві автосервісу не брала та фактично їх шлюбні відносини з [PERSON] були припинені ще у січні 2013 року, коли позивачка разом з їх спільним сином поїхала у с. Курилівку Куп`янського р-ну Харківської обл. При цьому, станом на дату розлучення приміщення автосервісу було без покрівлі. У свою чергу, мотоцикл придбаний померлим [INFO] , автомобіль 12.07.2017 року, а земельна ділянка [INFO] , тобто через тривалий час після розлучення з позивачкою. Зазначає, що [PERSON] про усе майно, яке перебувало у власності [PERSON] , дізналася 22.05.2017 року, а даний судовий позов подала лише 02.07.2021 року, тобто із пропуском строку позовної давності. На підставі наведеного, у задоволенні позову просить відмовити повністю (Том 1, а.с. 70-78). 16.12.2021 року відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було подано до суду клопотання про застосування строків позовної давності у даному спорі (Том 1, а.с. 146-148). 14.02.2022 року представником позивача було подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву. Обгрунтовуючи свої доводи останній зазначає, що приміщення автосервісу фактично було добудованим за час перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, а доказами, якими сторона відповідача мотивує зворотне, не відповідають вимогам чинного законодавства. У свою чергу, за захистом свого порушеного права [PERSON] звернулася відразу після набрання законної сили судовим рішенням від 30.06.2021 року у спорі, який стосується визнання права власності на 1/2 частку автосервісу. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (Том 1, а.с. 159-162). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.02.2022 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у даній справі (Том 1, а.с. 169). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.02.2022 року за клопотанням представника позивача було призначено у справі судову оціночну експертизу щодо визначення ринкової вартості спадкового майна, проведення якої доручено експертам Волинського відділення Львівського НДІСЕ. Провадження у справі зупинено (Том 1, а.с. 170-171). 28.06.2023 року від Волинського відділення Львівського НДІСЕ надійшли на адресу суду повідомлення про залишення судових оціночних експертиз № 773-Е (щодо мотоцикла та автомобіля), № 776 (щодо автосервісу) та № 777 (щодо земельної ділянки) без виконання, по причині несплати їх вартості замовником (Том 1, а.с. 195-197). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.06.2022 року провадження у справі поновлено (Том 1, а.с. 198). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.08.2022 року за клопотанням представника позивача поторно було призначено у справі судову оціночну експертизу щодо визначення ринкової вартості спадкового майна, проведення якої доручено експертам Волинського відділення Львівського НДІСЕ. Провадження у справі зупинено (Том 1, а.с. 222-224). 22.12.2022 року від Волинського відділення Львівського НДІСЕ надійшли на адресу суду повідомлення про неможливість надання висновків на виконання судових оціночних експертиз № 3361-Е (щодо мотоцикла та автомобіля), № 3402 (щодо автосервісу) та № 3403 (щодо земельної ділянки) без виконання, по причині невиконання замовником експертизи клопотань експертів (Том 1, а.с. 242-251). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.06.2022 року провадження у справі поновлено (Том 2, а.с. 1). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.01.2023 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено її розгляд для вирішення по суті (Том 2, а.с. 11). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.06.2023 року провадження по справі було зупинено, до залучення до участі у ній правонаступників відповідача [PERSON] , який помер [INFO] (Том 2, а.с. 68-69). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.07.2023 року провадження у було поновлено, а також до участі у ній залучено правонаступника померлого [PERSON] відповідачку [PERSON] (Том 2, а.с. 145). 02.10.2023 року представником позивача було подано до суду клопотання, відповідно до якого останній просив долучити до матеріалів справи додаткові докази, проте з огляду на стадію судового процесу, судом у задоволенні такого було відмовлено (Том 2, а.с. 163-166). До початку судового засідання від представника позивача надійшло на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке обгрунтоване необхідністю надання іншим учасникам судового провадження ознайомитися із пакетом документів, який був надісланий ним одночасно із подачею до суду вищевказаного клопотання про долучення доказів від 02.10.2023 року. Позивач та третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні позивача в судове засідання не з`явилися, причини їх неявки суду не відомі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, до його початку подала до суду клопотання з проханням розгляд справи здійснювати без її участі, а у задоволенні позову відмовити повністю. В судовому засіданні відповідач [PERSON] у задоволенні позову просила відмовити з підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву та застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності згідно поданої нею заяви. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідачів будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього на адресу суду не надходило. Вирішуючи клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи суд приходить до такого. Своє клопотання адвокат Мартиросян А.Г. обґрунтовує необхідність надання стороні відповідача додаткового строку для забезпечення можливості ознайомитися із доказами, які були подані ним 02.10.2023 року. Однак, у долученні вказаних документів судом було відмовлено через порушення строків подання доказів. При цьому, відповідач [PERSON] в судовому засіданні також вказала на відсутність необхідності у перенесенні розгляду справи. Відтак, будь-яких правових підстав для відкладення судового засідання суд не вбачає. За наведених обставин, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті на підставі наявних у її матеріалах доказах. Заслухавши пояснення відповідачки, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 03.09.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.10.2013 року в цивільній справі № 161/14651/13-ц було розірвано (Том 1, а.с. 8). За час шлюбу [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася спільна дитина син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (Том 1, а.с. 11). [INFO] [PERSON] помер. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (Том 1, а.с. 10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Як вбачається із інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 87709251 від 22.05.2023 року, на момент смерті [PERSON] останньому на праві власності належали, зокрема: станція автосервісу та магазину автозапчастин, загальною площею 418,5 км.м., який розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,055 га. з кадастровим № 0710100000:22:035:0272 із відповідним цільовим призначенням; земельна ділянка площею 0,1081 га, для ведення індивідуального садівництва, яка знаходиться в с. Жидичин Ківерцівського р-ну Волинської області, кадастровий номер 0721882701:01:001:0885 (Том 1, а.с. 12, 25-27). Судом також встановлено, що на момент смерті [PERSON] останньому на праві власності належав транспортний засіб Suzuki GSX-R600, 2008 р.в., д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (Том 1, а.с. 117). Крім того, в ході справи було з`ясовано, що до складу спадщини після смерті [PERSON] також увійшов транспортний засіб Renault Kangoo, 2010 р.в., д.н.з. [NUMBER] , право власності на який 12.07.2017 року було зареєстрованим за [PERSON] (Том 2, а.с. 42). Вищевказана обставина стороною відповідача не заперечується. У своєму позові позивачка [PERSON] ставить питання про визнання за нею права власності на 1/2 частини мотоцикла, автомобіля та земельної ділянки, а також на 1/4 частину автосервісу, після смерті та в обґрунтування заявлених вимог посилається на ту обставину, що усе зазначене майно було придбаним за її спільні з [PERSON] кошти, а тому на таке поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Надаючи правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18). Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує доти, допоки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Як було встановлено судом, шлюб між [PERSON] , який помер [INFO] , та позивачкою [PERSON] було зареєстровано 03.09.2010 року та заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.10.2013 року розірвано. Із досліджених в ході розгляду справи доказів слідує, що право власності на спірний транспортний засіб Suzuki GSX-R600, 2008 р.в., д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] набув 11.08.2016 року (Том 1, а.с. 117), а на спірну земельну ділянку площею 0,1081 га, для ведення індивідуального садівництва, яка знаходиться в с. Жидичин Ківерцівського р-ну Волинської області, кадастровий номер 0721882701:01:001:0885, - 13.09.2016 року (Том 1, а.с. 26). Тобто, набуття [PERSON] вищевказаного майна не створює презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя, а тому такі обставини потребують доказування. У розглядуваному випадку позивачка [PERSON] обгрунтовує позовні вимоги тим, що спірне майно було придбано її покійним чоловіком, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 03.09.2010 року по 22.10.2013 року, вже після його розірвання, проте за спільні кошти подружжя. Однак, будь-яких доказів, які б підтверджували вищевказану обставину стороною позивача в ході судового розгляду не надано. Так, стороною позивача не надано доказів, які б вказували на дату реєстрації транспортного засобу Renault Kangoo, 2010 р.в., д.н.з. [NUMBER] , саме за [PERSON] на моент перебування у шлюбі з позивачкою, а відтак, що на вказаний автомобіль поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Таким чином та обставина, що вищевказаний автомобіль був придбаний за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] як подружжя, є недоведеною. За наведених обставин, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за нею право власності на 1/2 частини мотоцикла, автомобіля та земельної ділянки відмовити за необгрунтованістю. Судом також встановлено, що 11.09.2009 року між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір купівлі продажу № 2, на підставі якого останній набув у власність павільйон з торговим кіоском [ADDRESS] , а.с. 80). 22.06.2010 року КП «Луцькмістобуд» в особі директора Маруняк А., було видано довідку за номером 133 про те, що на земельній ділянці на якій надано дозвіл на розробку проекту землеустрою зареєстрована поштова адреса: [ADDRESS] (згідно рішення міської ради від 28.04.2010 року № 58/159) (Том 1, а.с. 81). 07.07.2010 року [PERSON] на підставі рішення Луцької міської ради № 62/179 затверджено проект землеустрою земельної ділянки по [ADDRESS] , а.с. 82-83). 02.09.2010 року [PERSON] отримав в оренду земельну ділянку з кадастровим номером 0710100000:22:035:0272 за адресою: [ADDRESS] , про що було укладено відповідний Договір оренди землі із Луцькою міською радою (Том 1, а.с. 84-86). 03.02.2011 року виконавчим комітетом Луцької міської ради було прийнято рішення № 80-6 про надання [PERSON] дозвілу на розробку проекту будівництва станції автосервісу та магазину автозапчастин по [ADDRESS] (Том 1, а.с. 87). 05.04.2012 року між [PERSON] та ТзОВ «Маневичіагробуд» в особі генерального директора Політало Л.Я., укладено договір підряду № 013, згідно якого підрядник зобов`язався власними та залученими силами виконати роботи по будівництву станції автосервісу (Том 1, а.с. 88-89). 19.01.2012 року ФОП [PERSON] інспекцією ДАБК у Волинській області видано декларація про початок будівельних робіт станції автосервісу та магазину автозапчастин по [ADDRESS] (Том 1, а.с. 90-93). 25.01.2014 року та 31.01.2014 року інспекцією ДАБК у Волинській області та Управлінням ДСНС України у Волинській області відповідно проведено планові перевірки на об`єкті cтанція автосервісу та магазин автозапчастин на вул. Карпенка-Карого, 2-Б, у м. Луцьку (Том 1, а.с. 94-96). 07.07.2014 року ТзОВ «Виробничо-експертне підприємство «Еконсервіс» на замовлення [PERSON] , виготовлено технічний паспорт на станцію автосервіс та магазин автозапчастин по [ADDRESS] (Том 1, а.с. 97-98). 22.08.2014 року інспекцією ДАБК у Волинській області видано [PERSON] декларацією про готовність об`єкта до експлуатації серії ВЛ № 14134234043, де зазначається: дата початку будівництва 19.01.2012 року; дата закінчення будівництва 07.07.2014 року; загальна площа будівлі 418,5 кв.м. (Том 1, а.с. 99-101). 13.02.2015 року відділенням ДАІ з обслуговування м. Луцька узгоджено схему організації дорожнього руху станції автосервіс та магазину автозапчастин по вул. Карпенка-Карого, 2-Б, у м. Луцьку (Том 1, а.с. 102). В подальшому адресу місцезнаходження станції автосервісу та магазину автозапчастин було змінено із «вул. Карпенка-Карого» на « [ADDRESS] » зі збереження номеру нежитлового приміщення «2-Б». 17.06.2016 року за [PERSON] було проведено державну реєстрацію права власності на станцію автосервісу та магазин автозапчастин, загальною площею 418,5 кв.м. по [ADDRESS] (Том 1, а.с. 12). Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині визнання за собою права власності на 1/4 частину автосервісу, [PERSON] також вказує на ту обставину, що даний об`єкт нерухомості будувався за час перебування із [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, а завершення будівництва останнім було проведено за спільні кошти, які також були набутими в шлюбі. Однак, факт проведення (завершення) будівництва за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] , як колишнього подружжя, після розірвання їх шлюбу, стороною позивача в жодній мірі не доведено. При цьому, суд наголошує на такому. За змістом ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього. Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (ч. 1 ст. 181, п. 6 ч. 1 ст. 346, ст. ст. 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (ст. 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення щодо неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та порядку, визначених цивільним законодавством. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу нежитлового приміщення після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи нежитловим приміщенням за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, які спільно будували нежитлове приміщення, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Наведене дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду від 03.12.2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18) та від 20.02.2020 року у справі № 496/6067/15-ц (провадження № 61-14600св19). Як уже зазначалося, розірвання шлюбу між [PERSON] , який помер [INFO] , та позивачкою [PERSON] відбулося на підставі заочного рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.10.2013 року, яке набрало законної сили 10.12.2013 року (цивільна справа № 161/14651/13-ц). За відсутності доказів проведення (завершення) [PERSON] будівництва автосервісу за спільні із [PERSON] кошти як колишнього подружжя, після розірвання їх шлюбу (реєстрація права власності на яке відбулася 17.06.2016 року), остання, з огляду на положення чинного законодавства, вправі ставити питання про поділ об`єкта незавершеного будівництва, ступінь готовності якого повинен був визначатися станом на 10.12.2013 року (ч. 2 ст. 114 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22.10.1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51; рішення ЄСПЛ від 20.09.2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», п. 570). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 27.06.2018 року в справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування ст. 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо». Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06.11.2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13.02.2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13.07.2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213ск19). Наведене свідчить про ту обставину, що після набрання рішенням про розірвання шлюбу мі [PERSON] та [PERSON] законної сили, остання була обізнана про стан своїх майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва. У свою чергу, стороною позивача в жодній мірі не доведено факту існування обставин, через які [PERSON] не знала чи не могла знати про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду протягом трьох років після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 16.12.2021 року відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (Том 1, а.с. 146-148) та повторно 11.04.2023 року [PERSON] та [PERSON] (Том 2, а.с. 44-46) було подано до суду клопотання про застосування строків позовної давності у даному спорі. Жодних заперечень щодо вищевказаного клопотання стороною позивача надано не було. Тобто, факт звернення позивачки [PERSON] 02.07.2021 року з позовними вимогами про визнання за нею права власності на частку станції автосервісу та магазин автозапчастин, загальною площею 418,5 кв.м. по [ADDRESS] , відбулося із пропуском строку позовної давності, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні даної частини позовних вимог. За наведених обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя в повному обсязі.

Outcome: dismissed