Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про повернення дитини в якій позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати незаконним вивезення за межі України відповідачкою малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] ; відновити становище, яке існувало до порушення та зобов`язати відповідачку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили, повернути малолітню дитину [PERSON] , [INFO] до країни її постійного проживання, а саме до України та до місця постійного проживання за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначив, що [INFO] у позивача та відповідачки народилася донька [PERSON] , про що 25 липня 2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області зроблений відповідний актовий запис № 3268 та видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] . За останніми відомостями відповідачка, разом з їхньою малолітньою донькою, на час звернення до суду, знаходиться у Німеччині, тобто за межами України. Після розлучення з відповідачкою, сторони продовжили разом проживати в одній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Дитина та колишня дружина повністю знаходились на утриманні позивача. [PERSON] оплачував садок, харчування, та інші необхідні витрати на дитину, купував їй іграшки, приводив та забирав із садочка. 14 червня 2022 року відповідачка разом з дитиною перетнула кордон без його згоди. Позивач зазначає, що відповідно до сформованих відносин між ним та відповідачкою, він мав право на регулярне спілкування з дитиною, але поведінка відповідача унеможливила для нього, як для батька здійснення узгодженого спілкування і призвела до грубого обмеження належного батькові права на виховання дитини і що за жодних умов без згоди батька мати не мала права приймати принципове рішення про вивезення дитини з території України. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 12.05.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 26 травня 2023 року відкрито провадження в справі та визначено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 25 травня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник позивача прохала здійснювати розгляд справи у загальному порядку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він був категорично проти вивезення дитини. Відповідачка виїхала з країни в період з 12.06.2022 по 14.06.2022, перші дні була в Республіці Польща. Майже рік разом з дитиною проживала в Німеччині. [PERSON] ховає від нього дитину, приховує адресу та їх місцезнаходження. Від своєї сестри він дізнався, що дитина не доглянута, не охайно вдягнена та не отримує належної медичної допомоги. Також дізнався, що у неї з`явився чоловік з яким відповідачка має намір створити сім`ю. В лютому 2023 року він звертався до Міністерства юстиції України із заявою про повернення дитини, однак йому було відмовлено через неправильність складення заяви, з повторною заявою не звертався. Відповідачка [PERSON] повторно на судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, судові повістки, були направлені на адресу місця реєстрацію відповідачки, однак повернулись до суду з відміткою в довідці «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, [PERSON] викликалась в судові засідання через оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України". Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Макарійчук А.В. в судове засідання не з`явився. На адресу суду представник подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи в якому прохав прийняти рішення на розсуд суду в якнайкращих інтересах дитини, враховуючи положення Наказу № 309 від 22 грудня 2022 року Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Суд, вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, письмові докази у справі, приходить до наступного висновку. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 12 вересня 2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 2087, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.19). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 липня 2021 року шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] 12 вересня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 2087 розірвано (а.с.21-22). У шлюбі [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] , яка є громадянкою України, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.18). Відповідно до інформаційної довідки про вихованку КЗ «ДНЗ № 399» від 22 травня 2023 року № 4 [PERSON] , [INFO] , відвідувала дошкільний навчальний заклад з 26 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року. Пропусків відвідуванні закладу без поважних причин не було. Приводили та забирали дитину в цей період тато [PERSON] та мама [PERSON] . За період відвідування дитиною закладу, доглядом та вихованням [PERSON] займалися і батько і мати. Стосунки дитини з батьками були добрі (а.с.77). Як убачається з платіжних інструкцій кредитного переказу коштів від 16 лютого 2022 року, 19 січня 2022 року, 12 листопада 2021 року, 01 жовтня 2021 року оплату за харчування, за відповідні періоди, здійснював [PERSON] (а.с.73-76). В судовому засіданні встановлено, що дитини разом з батьками проживала за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується копіями документів, а саме: медичної документації стосовно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , де адресою місця проживання зазначено [ADDRESS] (а.с.27-36). Відповідно до наданих позивачем листування (скріншоту) з переписки, вбачається. що сторони спілкуються, відповідачка повідомляє, де вона знаходиться з дитиною та показує, що купила дитини, переказує фотографії дитини на атракціонах (а.с.37-48). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування визначений Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка ратифікована Україною 11 січня 2006 року (далі Конвенція) і спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання. Згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної 25 жовтня 1980 року в м. Гаага (Нідерланди) (Гаазька Конвенція). Статтею 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч.1 ст. 18, ч.1 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Гаазької конвенції 1980 року переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. У постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 613/1185/19 (провадження № 61-2286св21) зазначено, що: «Виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити: по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 цієї Конвенції); по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції). Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини». Підсумовуючи, питання про наявність підстав для повернення дитини відповідно до правил Гаазької конвенції 1980 року суд вирішує у разі встановлення, що звичайним місцем проживання дитини є інша держава, до якої позивач просить повернути дитину, та переміщенням дитини порушені права позивача на опіку, піклування про дитину, які позивач реалізовував до такого переміщення дитини до іншої країни. Отже, звертаючись до суду з позовом про повернення дитини у порядку Гаазької конвенції 1980 року, позивач має довести звичайне місце проживання дитини в іншій державі, до якої і просить повернути дитину, а також, що він здійснював опіку, піклування про дитину до її незаконного переміщення із звичайного місця її проживання. Постійне проживання (звичайне місця проживання) позивач має довести доказами, що підтверджують, зокрема, навчання дитини, отримання медичної допомоги та реалізацію стосовно неї інших соціальних послуг на території цієї держави. Статтею 13 Гаазької конвенції 1980 року передбачено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла відповідного віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо. Відповідно до ч .ч. 1,2 ст. 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. У статтях 3, 12, 13, 20 Гаазької Конвенції міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Суд може відмовити в поверненні дитини у таких випадках: якщо в ході розгляду справи виявить, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частини першої статті 13); або з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина друга статті 12); або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); або якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20). Відповідно до ст. 8 Гаазької Конвенції будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Договірна держава визначає Центральний орган для виконання функцій, покладених Конвенцією на такі органи (стаття 6 Гаазької Конвенції). Цілі цієї Конвенції досягаються шляхом співпраці компетентних органів в державах-учасницях. В Україні Центральним органом для виконання передбачених Конвенцією функцій, а також співробітництва з іноземними центральними органами визначено Міністерство юстиції, яке діє безпосередньо або через територіальні управління юстиції. Європейський суд з прав людини у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 (§ 101) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції 1980 року запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а)) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b)), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть, в першу чергу, перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Відповідно до ч. 3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною 5 ст. 157 СК України передбачає механізм тимчасового виїзду дитини за межі України як за згодою одного із батьків так і без отриманої такої згоди (стаття 157 доповнено частиною п`ятою згідно із Законом № 2234-VIII від 07 грудня 2017 року, у редакції Закону № 2475-VIII від 03 липня 2018 року). Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка (штамп) про взяття на постійний консульський облік у закордонній дипломатичній установі України або перебування такого громадянина на постійному консульському обліку підтверджується довідкою про перебування на консульському обліку, яка формується з використанням засобів відомчої інформаційної системи МЗС. Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений законодавством України як за згодою одного із батьків так і без такої згоди (у виключних випадках). На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. У справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12.07.2011 року, заява №14737/09, Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення». Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач наполягав, що відповідачка разом з дитиною в період з 12 по 14 червня 2022 року виїхали з держави, на даний час їхня дитина після початку агресії рф проти України 24.02.2022 перебуває за межами України. Зі слів позивача дитина в`їхала разом із матір`ю до Республіки Польща та в подальшому переїхали до Німеччини, де проживали майже рік. Наразі позивач достовірно не знає в якій країни перебуває відповідачка разом з дитиною. Тобто позивачу відомий час перетину кордону відповідачкою разом із їх малолітньою донькою, але ніяких клопотань про отримання інформації про перетин кордону України не звертався, незважаючи на те, що мав кваліфіковану юридичну допомогу в особі свого представника - адвоката Лопатюк Ю.Л. Будь-яких доказів про незаконність перетину державного кордону України відповідачкою разом із малолітньою дитиною 12-14 червня 2022 року позивачем не надано під час розгляду справи. Також слід зазначити, що позивач в судовому засіданні зазначив, що звертався до Міністерства юстиції України із проханням про повернення його доньки до України. Однак, отримавши відмову у зв`язку з неправильністю складення заяви, повторно до державного органу із виправленою заявою не звертався, відповідно до порядку, передбаченого Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, складеної в Гаазі 25 жовтня 1980 року та звернувся до суду через більше ніж пів року з моменту виїзду дитину за кордон, але доказів цього факту суду не надав. Крім того, позивач ввів переписку з відповідачкою, що убачається з наданих позивачем до позовної заяви документів, на яку він посилався та з якої вбачається, що відповідачка пересилала позивачу фотографії речей, які купувала для дитини, фото з атракціонів на яких дитини катається, що не заперечувалось позивачем. Окрім того, з цієї ж переписки вбачається, що відповідачка висловила турботу та зазначила, що вона не бажає наразі повертатись до України через військовий стан. В свою чергу в sms повідомленні, позивач зазначив, що він буде сумувати , але так буде безпечніше та прохав берегти дитину. Розглядаючи законність переміщення дитини до іншої країни та її утримання матір`ю на території іншої держави, під час розгляду справи позивачем не надано доказів про незаконність перебування його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , із порушенням її найкращих інтересів за межами України разом із матір`ю в час збройної агресії Російської Федерації, яка розпочалась 24.02.2022, як і не надано доказів того, що перебування малолітньої дитини на території України під час дії воєнного стану, буде відповідати найкращим інтересам дитини. Суд звертає увагу, що позивач має можливість спілкуватись із донькою не особисто, а за допомогою інших альтернативних засобів, під час дії на території України воєнного стану. Зокрема він не позбавлений можливості спілкуватись із донькою в телефонному режимі чи через додатки в мережі Інтернет. На момент виїзду до Республіки Польща разом із своєю малолітньою донькою відповідачка мала всі необхідні документи, передбачені чинним на той час законодавством України, оскільки протилежне не доведено позивачем. Жодних доказів, що відповідачка порушила будь-які вимоги чинного законодавства України під час перетину державного кордону, після початку збройної агресії Російської Федерації проти України 24.02.2022, разом із малолітньою донькою, позивачем не надано, як і не надано доказів про неправомірне перебування їх дитини в будь-якій іншій державі світу. Крім того, суд зауважує, що позивач [PERSON] в підготовчому засіданні вказав, що розмовляв по телефону з відповідачкою, однак місце її проживання та адресу електронної пошти не з`ясував. Про наявність в провадженні суду справи [PERSON] не повідомив. Таким чином, позивач не довів під час розгляду справи, що його право, як батька, на проживання із дитиною саме на території України під час дії воєнного стану, де ведуться активні бойові дії, є домінуючим над необхідністю забезпечення насамперед найкращих інтересів дитини, яка під час війни перебуває разом із матір`ю в безпеці на території іншої держави. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у вимогах позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed