Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

Представник позивача Ставрост Р.Ю. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до Національної поліції України, Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що 24.12.2022 року відносно [PERSON] поліцейським складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 089743 за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, за що ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність. Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 24.02.2023 року у справі № 523/656/23, на [PERSON] накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Стягнено в дохід держави судовий збір в сумі 536,80 грн. Постановою Одеського апеляційного суду від 24.03.2023 року у справі № 523/656/23 скасовано постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 24.02.2023 та постановлено нову, якою провадження у справі закрито за відсутності складу адміністративного правопорушення. На думку позивача, дії поліції відносно складання протоколу про адміністративне правопорушення і судді Суворовського районного суду м. Одеси відносно визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення і накладення на нього стягнення у вигляді штрафу та позбавлення права керування транспортними засобами, відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР є підставою для відшкодування позивачу майнової і моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність складу адміністративного правопорушення свідчить про те, що відносно [PERSON] здійснювалося незаконно, чим було завдано майнової та моральної шкоди, відшкодування яких здійснюється незалежно від вини посадових і службових осіб органів державної влади. При цьому, [PERSON] зазнав розчарування (почуття несправедливості) та приниження з буку органів державної влади, які незаконно звинуватили його у вчиненні правопорушення і засудили за це. Зазнав стрес, що не дозволяє зосередитися на роботі та звичайних заняттях, переживання, самотності, глибоко проникаюче тривале напруження, порушення нормального ритму життя, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а також призвели до позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з близькими та оточуючими людьми, погіршення трудової функції, інших негативних наслідків морального характеру. Зробити конкретний\~розрахунок розміру\~завданої моральної\~шкоди позивач\~не може,\~оскільки не\~існує конкретної\~вартості днів\~хвилювань,\~переживань,\~безсонних ночей\~тощо.\~Проте,\~він вважає,\~що достатньою\~компенсацією спричиненої\~моральної шкоди,\~виходячи із\~засад розумності,\~виваженості та\~справедливості є\~сума в\~розмірі 30\~000,00\~грн. Крім цього, [PERSON] зазнав збитків, пов`язаних з наданням йому юридичної допомоги адвокатом. А тому, просить суд задовольнити даний позов та винести рішення, яким стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] 30 000,00 грн. моральної шкоди та 12 500,00 грн. витрат на правничу допомогу. Суд констатує, що 12.05.2023 року представником відповідача Державної казначейської служби України Богдан І.С. було надано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи свої заперечення щодо поданого позову, представник відповідача вказує на те, що державу представляють відповідні державні органи в межах їх компетенції через свого представника. Отже, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай орган діями якого завдану шкоду. Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативно-правовим актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд з відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача орган Казначейства. Як вбачається з матеріалів справи протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 089743 було складено посадовими особами Управління патрульної поліції в Одеській області, яке є територіальним підрозділом Департаменту патрульної поліції. З огляду на вищевказане, Управління патрульної поліції в Одеській області це орган, діями/бездіяльністю якого на думку позивача, завдано йому моральної шкоди, а належним відповідачем по справі № 523/6847/23 є Департамент патрульної поліції, який має статус юридичної особи та до структури якого входить вищевказаний орган. Залучення або ж незалучення Казначейства чи його територіальних органів не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Казначейство чи його територіальний орган. Таку правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 по справі № 641/8857/17. Обґрунтовуючи право\~на відшкодування\~моральної шкоди\~позивач посилається\~на положення\~п.\~4\~ч.\~1\~ст.\~2\~ЗУ «Про\~порядок відшкодування\~шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» (далі\~ Закон\~про порядок\~відшкодування шкоди),\~оскільки закриття\~судом справи\~про адміністративне\~правопорушення через\~відсутність його\~складу свідчить\~про те,\~що [PERSON] \~буцімто притягнуто\~до адміністративної\~відповідальності незаконно. З матеріалів справи вбачається, що жодних судових рішень, які б встановлювали факт та незаконність застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, конфіскації майна чи накладення штрафу щодо [PERSON] позивачем до позову не додано. При цьому, незаконність дій органу поліції позивач обґрунтовує постановою Одеського апеляційного суду від 24.03.2023 по справі № 523/656/23, якою скасовано постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 24.02.2023 про визнання позивача винним у скоєнні правопорушення, та провадження у справі відносно [PERSON] про вчинення адміністративного правопорушення закрите на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Однак, сам факт наявності рішення суду про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, не свідчить про протиправність дій органу поліції та завдання моральної шкоди позивачу. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21.10.2020 по справі № 312/262/18. Позивач обмежується лише загальними посиланнями, що внаслідок дій посадових осіб органу поліції йому було завдано моральної шкоди і не надає суду жодних доказів про її дійсність. Крім того, жодних доказів на підтвердження того, що по відношенню до нього був здійсненний фізичний чи психічний вплив та в чому він виражався також не надає. Позивачем необґрунтовано завищено розмір моральної шкоди, що на його думку, підлягає відшкодуванню на його користь. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватись принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди не повинен призводити до безпідставного збагачення. Під час\~розгляду справи\~№ 523/656/23\~про адміністративне\~правопорушення позивач\~мав право\~подати заяву\~про розподіл\~судових витрат\~за правилами\~ЦПК України\~з огляду\~на те,\~що вищевказана\~справа розглядалась\~Суворовським районним\~судом м.\~Одеси.\~Однак,\~позивач не\~скористався своїм\~правом та\~всупереч нормам\~матеріального законодавства\~просить суд\~стягнути витрати\~на правову\~допомогу понесені\~під час\~розгляду справи\~№ 523/656/23\~за результатами\~розгляду позовної\~заяви по\~справі №\~523/6847/23.\~Вимоги позивача\~щодо відшкодування\~на його\~користь витрат\~на правову\~допомогу у\~розмірі 12\~500,00\~грн.\~понесених під\~час розгляду\~справи №\~523/656/23\~не підлягають\~задоволенню. Поряд з цим, позивачем на стор. 7 позовної заяви зазначено: «Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які [PERSON] поніс становить 11 000,00 грн, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу адвоката». Однак, позивачем по справі № 523/6847/23 є [PERSON] , а не [PERSON] , а тому встановити який розмір витрат на правову допомогу буде понесено [PERSON] за наслідками аналізу позовної заяви не вдалось. Суд констатує, що 12.05.2023 року представником відповідача Національної поліції України Грімовою Г.М. було надано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи свої заперечення щодо поданого позову, представник відповідача вказує на те, що належним відповідачем у спірних правовідносинах є держава Україна в особі органу, діями якого завдано шкоду. В частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності та незаконного накладення на нього штрафу у розмірі 17000,00 грн. в прибуток держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік належним відповідачем є Суворовський районний суд м. Одеси, а точніше з огляду на суть матеріально-правового спору в цій справі належним відповідачем є держава Україна як самостійний окремий учасник цивільних правовідносин в особі Суворовського районного суду м. Одеси органу, діями якого завдано шкоду. Протокол Серії ААД № 089743 від 24.12.2022 року складено інспектором взводу № 2 роти № 4 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, старшим лейтенантом поліції Гузовським Д.В. Посадова особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення перебуває у трудових відносинах з міжрегіональним органом поліції, а саме з Департаментом патрульної поліції Національної поліції України. Управління патрульної поліції в Одеській області, в якому проходить службу вищевказаний інспектор є відокремленим підрозділом Департаменту патрульної поліції. Відповідно до «Переліку територіальних органів Національної поліції, що утворюються» затвердженого постановою КМУ від 16.09.2015 року № 730 «По утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» створено як юридичну особу публічного права Департамент патрульної поліції як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції. Національна поліція України не може відповідати за позовом про стягнення шкоди внаслідок оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, як Національна поліція України, у тому числі її посадові (службові) особи не оформлювала. Якщо говорити про суть матеріально-правового спору в цій справі належним відповідачем є держава Україна як самостійний окремий учасник цивільних правовідносин в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. Позивач у поданій позовній заяві вказує на те, що він зазнав розчарування (почуття несправедливості) та приниження з боку органів державної влади, які незаконно звинуватили його у вчиненні правопорушення і засудили за це. Рішення у справі № 523/656/23 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності поліцейським не приймалось, оскільки, відповідно до положень ст. 255 КУпАП поліцейські уповноважені на складання протоколу про адміністративне правопорушення передбачене ст. 130 КУпАП, який у свою чергу відповідно до ст. 221 КУпАП є одним із доказів у справі про адміністративне правопорушення. Постанова Суворовського районного суду м. Одеси від 24.02.2023 року у справі № 523/656/23 не набрала законної сили, позивач при цьому скористався правом на її оскарження до Одеського апеляційного суду. Штраф, встановлений постановою Суворовського районного суду м. Одеси позивач не сплачував, у тому числі не був позбавлений права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Позивачем зазначено про заподіяну моральну шкоду та визначено її розмір, однак обґрунтування її розміру, в чому саме полягало заподіяння моральної шкоди та доказів такого заподіяння матеріали справи не містять. Позивачем зазначається про стягнення з державного бюджету на його користь понесених витрат на правничу допомогу адвоката під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення. Відповідно, витрати понесені позивачем в іншому провадженні по іншій справі не підлягають вирішення судом та відшкодуванню у даному провадженні, заявлена сума відшкодування вказаних витрат суперечить положенням ст.ст. 133,137 ЦПК України, визначаються як безпідставні та необґрунтовані. Суд констатує, що 18.08.2023 року представником позивача [PERSON] [PERSON] було надано відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якому вказує на те, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі №910/23967/19 зроблений правовий висновок про те, що у справах про відшкодування з державного бюджету шкоди відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган виконавчої влади. Такими органами у цій справі є Національна поліція України (дії службової особи якої призвели до незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215 Казначейство є центральним органом виконавчої влади, утворений для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Тому, Казначейство визначено одним із представників відповідача (держави України), як орган державної влади. Відповідачем у цій справі Казначейство не виступає. Казначейство заявляє\~про відсутність\~у позивача\~права на\~відшкодування шкоди,\~так як\~факт наявності\~рішення суду\~про скасування\~постанови про\~притягнення до\~адміністративної відповідальності\~не свідчить\~про протиправність\~дій органу\~поліції та\~завдання моральної\~шкоди позивачу.\~При цьому\~ [PERSON] \~зазнав розчарування\~(почуття\~несправедливості)\~та приниження\~з буку\~органів державної\~влади,\~які незаконно\~звинуватили його\~у вчиненні\~правопорушення і\~засудили за\~це.\~Зазнав стрес,\~що не\~дозволяє зосередитися\~на роботі\~та звичайних\~заняттях,\~переживання,\~самотності,\~глибоко проникаюче\~тривале напруження,\~порушення нормального\~ритму життя,\~що призвело\~до порушення\~його нормальних\~життєвих зв`язків,\~вимагають від\~нього додаткових\~зусиль для\~організації свого\~життя,\~а також\~призвели до\~позбавлення можливостей\~реалізації ним\~своїх звичок\~і бажань,\~погіршення відносин\~з близькими\~та оточуючими\~людьми,\~погіршення трудової\~функції,\~інших негативних\~наслідків морального\~характеру. Разом з цим Казначейство не обґрунтувало чому [PERSON] має бути відшкодована моральна шкода у мінімальному розмірі. Враховуючи, що моральна шкода величина непостійна, таку шкоду неможливо відшкодувати в повному обсязі, оскільки не має точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою особи. Будь-яка компенсація цієї шкоди не може бути адекватною справжнім стражданням, а тому будь-який розмір може мати лише умовний вираз. Казначейство вважає, що вимоги позивача про відшкодування на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 12500,00 грн. не підлягають задоволенню, так як вони були понесенні під час розгляду справи №523/656/23 і підлягали відшкодуванню під час розподілу судових витрат за результатами розгляду цієї справи в порядку, передбаченому ЦПК. Проте, представник позивача не врахував, що справа №523/656/23 була не цивільною, а про адміністративне правопорушення і відповідно розглядалася не в порядку ЦПК, в по КУпАП, який у свою чергу не передбачає розподіл понесених судових витрат за результатом розгляду справи. Суд констатує, що 18.08.2023 року представником позивача [PERSON] [PERSON] було надано відповідь на відзив Національної поліції України, в якому вказує на те, що представником відповідача (держави України) визначено Національну поліцію України, а не Департамент патрульної поліції чи Управління патрульної поліції в Одеській області, виходячи із наступного. У випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад за спеціальними дорученнями можуть виступати фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування (ст. 173 ЦК України). Отже, органом державної влади є Національна поліція України. Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції (згідно його Положення). Управління патрульної поліції в Одеській області є територіальним (відокремленим) підрозділом Департаменту патрульної поліції (згідно його Положення). Тобто, Департамент патрульної поліції і Управління патрульної поліції в Одеській області не являються органами державної влади, а є територіальним органом і підрозділом органу державної влади Національної поліції України. Тому, представником держави України, зокрема, у суді є орган державної влади Національна поліція України, а не її територіальні органи чи структурні підрозділи. Аргументи Поліції про те, що позивача до адміністративної відповідальності було притягнуто судом, а не поліцією не обґрунтовані, оскільки саме поліція ініціювала та здійснювала провадження у справі про адміністративне правопорушення, оформлюючи матеріали відносно неіснуючого правопорушення (складання протоколу, інших процесуальних документів). На переконання Поліції для задоволення позовної вимоги відсутні підстави, оскільки постанова Суворовського районного у м. Одесі суду про притягнення позивача до адміністративної відповідальності була ним оскаржена, а відтак позивач не сплатив присудженого йому штрафу і не поніс практичного покарання у вигляді позбавлення його керуванням транспортними засобами. Така позиція представника відповідача є необґрунтованою, так як право на відшкодування шкоди відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення і не пов`язується з такими умовами чи передумовами, як то сплата штрафу або позбавлення права керування транспортними засобами. Подані разом з позовною заявою копії судових рішень, у яких встановлені обставини провадження у справі про адміністративне правопорушення №523/656/23, містять у собі достатньо доказів про завдання будь-якій середньостатистичній, нормально реагуючій людині на протиправну щодо неї поведінку з боку органів державної влади. Поліція вважає, що заявлена вимога позивача про відшкодування на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 12500 гривень не підлягає задоволенню, так як вони були понесенні під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення № 523/656/23, а не в цій цивільній справі, що суперечить ЦПК України в частині правил розподілу судових витрат. Як зазначено представником відповідача зазначені витрати були понесені під час захисту позивача адвокатом у справі про адміністративне правопорушення. КУпАП не передбачає розподіл понесених судових витрат за результатом розгляду справи. Такі витрати, понесені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у справі про адміністративне правопорушення, підлягають відшкодуванню на підставі п. 4 ст. 3 Закону №266/94-ВР. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд прийшов до висновку про проведення розгляду даної справи за участю сторін. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судове засідання не з`явився. Однак, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просить суд проводити розгляд справи за відсутності сторони позивача. Представник відповідача Національної поліції України Рудь В.В. в судове засідання не з`явився. Однак, надав суду заяву, в якій відзив на позовну заяву підтримує в повному обсязі, позов не визнає, та просить суд проводити розгляд справи за відсутності сторони відповідача. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, сповіщався судом про час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Правовідносини між сторонами є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Так, із Протоколу Серії ААД № 089743 від 24.12.2022 року вбачається, що 24.12.2022 року о 22 год. 30 хв., гр. [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «Toyota Camry», н/з [NUMBER] , в м. Одеса, по вул. Вапняна, 34, перебував з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, поведінка, що не відповідає обстановці), від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння водій [PERSON] відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 ч. 1 КУпАП. Підставою для складення протоколу про адміністративне правопорушення стала відмова [PERSON] від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за наявності явних ознак такого сп`яніння, що є самостійною підставою для притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 24.02.2023 року позивача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17\~000,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Не погодившись з вищевказаною постановою, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Одеського апеляційного суду. Постановою Одеського апеляційного суду від 24.03.2023 року постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2023 року у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП скасовано та постановлено нову, якою провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП - закрито у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. Таким чином, позивач скористався своїм правом на оскарження рішення суду та, в результаті чого, штраф не сплачував, а отже майнових втрат не зазнав. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно п.п.\~3,5\~Порядку тимчасового\~вилучення посвідчення\~водія на\~транспортний засіб\~та його\~повернення затвердженого\~Постановою Кабінету\~міністрів України\~№ 1086\~від 17\~грудня 2008\~року,\~посвідчення \~водія \~тимчасово \~вилучається \~за \~ наявності\~підстав \~вважати,\~ що\~ водієм\~вчинено правопорушення,\~ передбачене\~Кодексом України\~про адміністративні\~ правопорушення\~ (\~ 80731-10,\~80732-10\~),\~за яке\~може бути\~накладено адміністративне\~стягнення у\~вигляді позбавлення\~права керування\~транспортним засобом. До винесення судом постанови у справі про адміністративне правопорушення та набрання нею законної сили поліцейський видає водієві тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом строком не більше\~ніж на\~три місяці з дати вилучення посвідчення. Форма зазначеного тимчасового дозволу затверджується МВС. Таким чином, особа, у якої тимчасово вилучається посвідчення водія, не є позбавленою фактичної можливості керування транспортним засобом, оскільки працівником поліції такій особі видається тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом. Проте, суд констатує, що [PERSON] під час вилучення у нього працівником поліції посвідчення водія відмовився від отримання тимчасового дозволу на право керування транспортним засобом. Даний факт підтверджується наявною в матеріалах справи копією Протоколу Серії ААД 089743 від 24.12.2022 року, де у графі «Тимчасовий дозвіл на право користування транспортним засобом» стоїть відмітка про відмову та підпис. Протокол про адміністративне правопорушення Серії ААД № 089743 був складений 24.12.2022 року, Постанова Суворовського районного суду м. Одеси була винесена 24.02.2023 року, Постанова Одеського апеляційного суду була винесена 24.03.2023 року, тобто, від моменту складання протоколу до моменту винесення Одеським апеляційний судом постанови сплинув строк три місяці. А тому, суд констатує, що якби позивач сам не відмовився від наданого йому права на отримання тимчасового дозволу на право керування транспортним засобом, він і надалі міг би використовувати належний йому автомобіль і робочих та побутових цілях, а тому зміни у приватному житті, які були пов`язані з керуванням транспортним засобом позивач зазнав на власний розсуд. Окрім того, жодних доказів, які б підтверджували твердження представника позивача викладені у позовній заяві, а саме те, що [PERSON] зазнав розчарування (почуття несправедливості) та приниження з боку органів державної влади, стрес, самотність, глибоко проникаюче тривале напруження, порушення нормального ритму життя, позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з близькими та оточуючими людьми, погіршення трудової функції, інших негативних наслідків морального характеру матеріали справи не містять. При цьому, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо. Даний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26.11.2020 з розгляду справи № 826/18130/16, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно приписів п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до якого, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Статтею 1 вищевказаного Закону передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 4 ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення, тобто здійснена процесуальна дія, яка мала на меті фіксацію адміністративного правопорушення, а постанова, якою позивач був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення та підданий штрафу виносилась судом. Тобто, само по собі складання протоколу про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Відомості про те, що конкретні дії працівників поліції були позивачем оскаржені та те, що вони визнані незаконними, до суду не надано. Однак, сам факт наявності рішення суду про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, не свідчить про протиправність дій органу поліції та завдання моральної шкоди позивачу. Даний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21.10.2020 з розгляду справи № 312/262/18, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви: протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичної або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких відноситься наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювана шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується. Відповідно до ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 56 Конституції України передбачено право кожного громадянина на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Суд констатує, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями органів патрульної поліції та тяжкими фізичними та моральними стражданнями, на які посилається позивач, так як позивачем не надано жодних доказів того, що ці фізичні та моральні страждання взагалі виникли та виникли внаслідок дій відповідачів. Разом з тим, складання протоколу це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КпАП України, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року в справі № 760/9462/16-а. При цьому сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Вказаний висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, а саме: в чому полягає спричинена йому моральна шкода, якими саме діями чи бездіяльністю відповідача вона спричинена і чим підтверджується протиправність цих дій або бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням винної особи, в чому полягає вина відповідачів в спричиненні йому даного виду шкоди, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або інших втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чим він обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди та з чого він при цьому виходив. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди через їх безпідставність та необґрунтованість. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення понесених збитків у вигляді витрат на правничу допомогу під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 246 КУпАП порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах визначається цим Кодексом та іншими законами України. Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України, вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок не реалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.06.2020 по справі №910/12945/19, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Таким чином, вимоги позивача щодо відшкодування на його користь витрат на правову допомогу у розмірі 12500,00 грн понесених під час розгляду справи № 523/656/23 не підлягають задоволенню. Щодо заяви позивача про розподіл судових витрат, понесених під час здійснення провадження у цивільній справі № 523/6847/23. Згідно приписів ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи те, що судом було відмовлено в задоволенні позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що наявні матеріалах справи докази не підтверджують порушеного права позивача, у зв`язку з чим, в задоволенні даного позову слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed