Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України звернувся до суду з даним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив: - усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою с. Глібівка права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду, які розташовані в межах с. Глібівка Вишгородського району Київської області, шляхом визнання незаконними та скасувати рішення Глібівської сільської ради № 206 від 30.09.2008 в частині щодо передання у власність [PERSON] земельної ділянки визнання незаконними та скасувати рішення Глібівської сільської ради № 281 від 30.12.2009 року в частині щодо зміни цільового призначення земельної ділянки [PERSON] ; - усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою с. Глібівка права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду, які розташовані в межах с. Глібівка Вишгородського району Київської області, шляхом скасування рішення державного реєстратора від 04.02.2021 року за індексним номером 56460975 з одночасним припиненням права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1375 га з кадастровим номером 3221882201:21:010:0139; - усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою с. Глібівка права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду, які розташовані в межах с. Глібівка Вишгородського району Київської області, шляхом скасування рішення державного реєстратора від 04.02.2021 року за індексним номером 56461966 з одночасним припиненням права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0652 га з кадастровим номером 3221882201:21:010:0140; - усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою с. Глібівка права користування та розпорядження земельними ділянками, шляхом їх повернення на користь територіальної громади села Глібівка Вишгородського району Київської області з незаконного володіння [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 3221882201:21:010:0139 площею 0,1375 га, та земельної ділянки з кадастровим номером 3221882201:21:010:0140 площею 0,0652 га; - стягнути з відповідачів на користь Київської обласної прокуратури судовий збір. Свої вимоги мотивував тим, що оспорюваним рішенням Глібівської сільської ради № 206 від 30 вересня 2008 року всупереч вимог земельного і водного законодавства України, відповідачці [PERSON] передано у власність земельну ділянку загальною площею 0.2500 га з кадастровим номером 3221882201:21:010:0167 для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Могилянське», с. Глібівка, Вишгородського району Київської області, за рахунок земель водного фонду, які знаходяться в межах прибережної захисної смуги р. Дніпро та не можуть перебувати у приватній власності в силу приписів ст. ст. 58, 59, 60, 61, 84 Земельного кодексу України та ст. ст. 4, 6, 80, 85, 88, 89 Водного кодексу України. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав відзив, в якому наполягав на застосуванні строків позовної давності. Зазначив, що органи прокуратури України: Генеральна прокуратура України (її керівництво та підрозділи), територіальні органи прокуратури областей, міст, районів та спеціалізованих прокуратур (їх керівництво та підрозділи) повинні неухильно виконувати положення Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», накази Генерального прокурора України та чинне законодавство з метою своєчасного виявлення порушень та негайного реагування на її усунення. Зазначене вказує, що на час виникнення спірних правовідносин, органи прокуратури були наділені державою всіма повноваженнями щодо організації проведення перевірок, застосування всіх форм реагування на виявлені порушення та здійснення представницьких інтересів на користь держави щодо збереження земель, їх забезпечено всім необхідним для належної організації своєї діяльності. З огляду на викладені посилання прокурора на те, що про порушення прав прокурор довідався за результатами системного аналізу інформацій різних органів державної влади, установ та організацій, на вимогах Закону не ґрунтується і ним не відповідає, а відтак є неспроможними. У той же час у позові не обґрунтовано існування об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які призвели до пропущення строку позовної давності, а тому клопотання прокурора про поновлення такого строку задоволенню не підлягає, підстав для чого в суді не встановлено. Також зазначив, що доводи прокурора про неможливість застосування до спірних правовідносин строків позовної давності внаслідок подачі негаторного позову є необґрунтованими, оскільки для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність/відсутність володіння у власника, який відповідно пред`являє негаторний чи віндикаційний позов для захисту порушеного права. Якщо у власника є володіння річчю, але існують перешкоди в розпорядженні чи користуванні, то його вимога має кваліфікуватися як негаторний позов. Натомість власник, який позбавлений володіння (фізичного чи/та «юридичного»), і пред`являє вимогу про відновлення володіння, то така вимога має кваліфікуватися як віндикаційний позов. З цих підстав строки позовної давності підлягають застосуванню в цій справі, в якій пред`явлено саме віндикаційний, а не негаторний позов. Таким чином, у вказаній справі слід застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яку позивач пропустив без поважних причин. Крім того зазначив, що повноваження сільських рад з питань земельних відносин на час виникнення спірних правовідносин визначалися Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про землеустрій», Земельним кодексом України, відповідно до яких до повноважень сільських рад відносилось, зокрема розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом Законами України. Так, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що сільська рада розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. Крім того, у відповідності до норм Земельного кодексу України (в редакції на момент прийняття оскаржуваних рішень) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Враховуючи зазначене, оскаржувані рішення Глібівської сільської ради Вишгородського району Київської області ґрунтуються виключно на законі, прийняті з дотриманням компетенції та повноважень. Крім того зазначив, що зі змісту позовної заяви, органи прокуратури або посадові особи Глібівської сільської ради не були позбавлені можливості та права звертатися з позовом про скасування рішення Глібівської сільської ради № 206 від 30 вересня 2008 року, яким передано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0.2500 га з кадастровим номером 3221882201:21:010:0167 для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Могилянське», с. Глібівка, Вишгородського району Київської області та рішення Глібівської сільської ради № 281 від 30.12.2009 року, яким затверджено проект землеустрою, щодо зміни цільового призначення земельної ділянки [PERSON] , у разі якщо такі земельні ділянки накладалися на межі земель водного фонду. Таким чином, прокурором належним чином не обґрунтовано підстави для звернення до суду із даним позовом, зокрема не доведено та не обґрунтовано не здійснення або неналежне здійснення своїх повноважень Глібівською сільською радою Вишгородського району Київської області. Просив відмовити в задоволенні позову. Прокурор в суді позов підтримав, просив про його задоволення. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову та застосувати в цій справі строки позовної давності. Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились про дату, розгляд та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що рішенням Глібівської сільської ради № 206 від 30 вересня 2008 року передано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0.2500 га з кадастровим номером 3221882201:21:010:0167 для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Могилянське», с. Глібівка, Вишгородського району Київської області. На підставі вказаного рішення Глібівської сільської ради [PERSON] отримала державний акт на право власності серії ЯД № 904654 від 16 січня 2009 року на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером 3221882201:21:010:0167 для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Могилянське», с. Глібівка, Вишгородського району Київської області. В подальшому, рішенням Глібівської сільської ради № 281 від 30 грудня 2009 року «Про затвердження проектів із землеустрою щодо зміни цільового призначення частини земельних ділянок з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення частини земельної ділянки з кадастровим номером 3221882201:21:010:0167. Вказаним рішенням державний акт серії ЯД №904654, виданий 16 січня 2008 року і зареєстрований за №010934200005 [PERSON] погашено. На підставі рішення Глібівської сільської ради № 281 від 30 грудня 2009 року, яким затверджено проект землеустрою, щодо зміни цільового призначення земельної ділянки [PERSON] отримала державний акт серії ЯИ № 499813 від 22 лютого 2010 року на земельну ділянку площею 0,0652 га з кадастровим номером 3221882201:21:010:0140 для ведення особистого селянського господарства в с. Глібівка урочище «Могилянське» та державний акт серії ЯИ № 499812 від 22 лютого 2010 року на земельну ділянку площею 0,1375 га з кадастровим номером 3221882201:21:010:0139 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Глібівка урочище «Могилянське». [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 січня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 31 та посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Загвоздіною А.М., продала належну їй земельну ділянку з кадастровим номером 3221882201:21:010:0139 [PERSON] . Того ж дня, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 січня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 32 та посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Загвоздіною А.М., продала належну їй земельну ділянку з кадастровим номером 3221882201:21:010:0140 [PERSON] . В подальшому [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 26 березня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 252 та посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Бандурою С.О., подарував належну йому земельну ділянку з кадастровим номером 3221882201:21:010:0139 [PERSON] . Того ж дня, [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 26 березня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 254 та посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Бандурою С.О., подарував належну йому земельну ділянку з кадастровим номером 3221882201:21:010:0140 [PERSON] . В подальшому [PERSON] згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 лютого 2021 року зареєстрованого в реєстрі за № 136 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3221882201:21:010:0140 на користь [PERSON] . Того ж дня, [PERSON] згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 лютого 2021 року зареєстрованого в реєстрі за № 132 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3221882201:21:010:0139 на користь [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №299994219 від 17 лютого 2022 року та №299993925 від 17 лютого 2022 року, [PERSON] є власником зазначених вище земельних ділянок з кадастровими номерами 3221882201:21:010:0140 та 3221882201:21:010:0139. Відповідно до листа Державної служби України з надзвичайних ситуацій Централізованої геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського №02-08/1870 від 07 вересня 2020 року, земельні ділянки з кадастровими номерами 3221882201:21:010:0139, 3221882201:21:010:0140 розташовані біля Київського водосховища р. Дніпро відноситься до категорії великих річок та належить до водних об`єктів загальнодержавного значення. Згідно листа Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра № 01-12/894 від 04 вересня 2020 року, земельні ділянки з кадастровими номерами 3221882201:21:010:0139, 3221882201:21:010:0140 знаходяться в межах 100 метрової нормативної прибережної захисної смути Київського водосховища (р. Дніпро), площа якого становить 922 км, яка за своїми гідрологічними характеристиками належить до категорії великих річок (ст.79 Водний кодекс України). Зазначене також підтверджується відомостями кадастрових планів та ортофотопланів земельних ділянок з кадастровими номерами 3221882201:21:010:0167, 3221882201:21:010:0139, 3221882201:21:010:0140. Так, статтями 5, 6 Водного кодексу України встановлено, що до водних об`єктів загальнодержавного значення належать поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків. Води (водні об`єкти) є виключно власністю народу України і надаються тільки у користування. Згідно ст. 79 Водного кодексу України, річка Дніпро з її затоками, протоками та старицями належить до великих річок. Відповідно до ст. 88 Водного кодексу України, навколо великих річок і водосховищ на них встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 м. Згідно з приписами ст.ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст.ст. 60, 61 Земельного кодексу України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив. Ширина прибережних захисних смуг визначена ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів та становить для великих річок 100 метрів від урізу води. Частинами 7, 8 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України передбачено, що розміри і межі природоохоронних зон встановлюються за окремими проектами землеустрою. Згідно ст.ст. 1, 20, 5054 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об`єктів землеустрою. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.96 № 486, передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства. Частиною 3 статті 83 Земельного кодексу України встановлено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Так, ст. 59 Земельного кодексу України передбачено, що в приватну власність громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність лише замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів), а також на умовах оренди можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Аналогічну норму містить і Водний кодекс України (ст. 85), якою встановлено порядок передачі земель водного фонду у тимчасове та постійне користування. Звернувшись до суду з даним позовом, прокурор в обґрунтування заявлених вимог серед іншого посилається на лист Державної служби України з надзвичайних ситуацій Централізованої геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського №02-08/1870 від 07 вересня 2020 року, лист Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра № 01-12/894 від 04 вересня 2020 року, кадастрові плани та ортофотоплани виготовлені ТОВ «Регіональний центр розвитку» зі змісту яких вбачається, що спірна земельна ділянка, передана у власність [PERSON] за рахунок земель водного фонду з порушенням вимог Закону. Отже судом встановлено порушене право позивача, а позов у цій частині є обґрунтованим. Таким чином, доводи прокурора про те, що рішення Глібівської сільської ради №\~206 від 30 вересня 2008 щодо передачі земельної ділянки у власність [PERSON] прийнято з порушенням вимог закону є слушними, оскільки земельні ділянки з кадастровим номером 3221882201:21:010:0140 та 3221882201:21:010:0139 передані у приватну власність за рахунок земель водного фонду. Водночас порушені права в цій справі захисту не підлягають внаслідок пропущення строків позовної давності, про застосування яких в цій справі заявили відповідачі. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У вказаній справі представник відповідача [PERSON] адвокат Ковальчук Д.І. безпосередньо в суді наполягав, що строк позовної давності позивачем пропущено. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Власником земельної ділянки є держава, яка відповідно до вимог\~статті 13 Конституції України\~та\~статті 91 Земельного кодексу України\~зобов`язана не використовувати право власності на шкоду людині і суспільству,\~\~тому вона в особі уповноваженого органу не лише мала право, але могла і зобов`язана була довідатися як про порушення своїх прав, так і про особу, яка їх порушила. Тобто, держава зобов`язана забезпечити стабільність цивільного обороту, дотримання правової визначеності, коли внаслідок спливу значного часу, після виникнення права на майно, громадяни, як учасники цивільного обороту не мають позбавлятись власності й нести відповідальність за порушення, які в свій час самими ж державними органами й допущені. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Згідно ч. 1 ст. 38 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості Державного\~земельного кадастру є відкритими та загальнодоступними, крім випадків, передбачених цим\~Законом,\~та\~надаються\~у формі: витягів з Державного\~земельного кадастру; довідок, що містять\~узагальнену інформацію\~про\~землі\~(території); викопіювань з картографічної основи Державного\~земельного\~кадастру,\~кадастрової\~карти\~(плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру. Так, Закон України «Про прокуратуру», що діяв у редакції до 2015 року (далі - Закон), передбачав, що прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами i організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами (ст. 1 Закону). Відповідно до ст. 13 Закону до системи органів прокуратури входили Генеральна прокуратура України, прокуратури АР Крим, областей, міст Києва і Севастополя, міські, воєнні, міжрайонні, районні в містах та інші прирівняні до них прокуратури, до яких входили також природоохоронні прокуратури. Природоохоронні прокуратури були створені у 1984-1987 роках, у 2012 році їх було трансформовано в міжрайонні прокуратури з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, а в 2014 році після прийняття нової редакції Закону України «Про прокуратуру» - повністю ліквідовано, у тому числі і Київську прокуратуру з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері. Завданням природоохоронних прокуратур визначалось дотримання законодавства про збереження, використання, охорону та відтворення природних ресурсів, а саме: об?єктів природно-заповідного фонду, надр, поверхневих і підземних вод, атмосферного повітря, лісів, тваринного і рослинного світу, морського середовища, територіальних вод. Водночас, після внесених 02.06.2016 року змін до Конституції України, правоохоронні функції прокуратури у сфері охорони навколишнього середовища звузились до представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до п. 7 ст. 15 Закону до повноважень Генерального прокурора України по керівництву органами прокуратури входило відповідно до законів України видавати обов?язкові для всіх органів прокуратури накази, розпорядження, затверджує положення та інструкції. Таким чином, органи прокуратури України: Генеральна прокуратура України (ії керівництво та підрозділи), територіальні органи прокуратури областей, міст, районів та спеціалізованих прокуратур (їх керівництво та підрозділи) повинні були неухильно виконувати положення Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», накази Генерального прокурора України та чинне законодавство з метою своєчасного виявлення порушень та негайного реагування на їх усунення. Зазначене вказує, що органи прокуратури в період 2008-2016 роки були наділені державою всіма повноваженнями щодо організації проведення перевірок, застосування всіх форм реагування на виявлені порушення та здійснення представницьких інтересів на користь держави щодо збереження земель в сфері природоохоронного законодавства, а відтак могли і повинні були довідатися про порушення прав територіальної громади протягом розумного строку, починаючи з 2008 року, а не через 9 років після оформлення відчуження земельних ділянок, що є очевидним надмірним строком з огляду на викладене вище. Відтак, посилання прокурора про обізнаність щодо відведення у власність спірних земельних ділянок лише у 2017 році під час опрацюванні інформації Головного Управління Держгеокадастру у Київській області від 11.07.2017 № 10-10-0.331-11453/2-17 та кадастрових планів земельних ділянок, ортофотопланів з відображенням спірних земельних ділянок та прибережної захисної смуги, виготовлених ТОВ «Регіональний центр розвитку», суд відкидає як неспроможні, оскільки з урахуванням наділених повноважень прокурор мав достатньо правових інструментів для обізнаності про стан майнових прав і неналежне виконання своїх повноважень відповідними органами місцевого самоврядування, що мало місце протягом більше як 10-ти років. Разом з тим, беручи до уваги компетенцію органів державної влади у сфері земельних правовідносин, Глібівська сільська рада не лише могла бути обізнаною про порушення свого права, але і знала про стан комунальної власності. Зокрема, слід врахувати, що оспорюване рішення № 206 від 30 вересня 2008 року щодо передачі безоплатно у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 3221882201:21:010:0167 для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Могилянське», с. Глібівка, Вишгородського району Київської області, прийнято самою Глібівською сільською радою. Відтак, суд доходить висновку, що Глібівська сільська рада була об`єктивно обізнана про передачу спірної земельних ділянок ще у 2008 році - з часу виникнення спірних правовідносин, а до суду з цим позовом прокурор, звернувся лише у 2021 році, тому позовна давність Глібівської сільської ради та її правонаступника Димерської селищної громади, від імені і в інтересах територіальної громади яких діє прокурор, пропущена. Право власності територіальної громади Глібівської сільської ради на спірні земельні ділянки порушено в момент їх вибуття у власність іншої особи та внаслідок дій представників територіальної громади відповідних посадових осіб сільської ради, а тому початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права чи про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з власності Глібівської сільської ради у володіння інших осіб. Отже, про прийняття оскаржуваних рішень держава та територіальна громада в особі уповноважених органів місцевого самоврядування дізналася з моменту їх прийняття сільською радою, тобто 30 вересня 2008 року. Так,\~відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. За змістом ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26, ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до виключної компетенції міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Частинами 1, 2 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Пунктами «а», «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Таким чином Глібівська сільська рада повинна була неухильно виконувати положення Конституції України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та чинне законодавство з метою своєчасного виявлення порушень та негайного реагування на їх усунення. У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України). Також згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Враховуючи, що Україна визнає юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, то застосування судами цієї Конвенції має здійснюватися з обов`язковим урахуванням практики Європейського суду з прав людини не тільки щодо України, а й щодо інших держав. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи №2, 4, 7, 11 до Конвенції. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення цього ж суду у «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Споживач послуг органів місцевого самоврядування законно презюмує, що його рішення є законними та такими, що прийняті в межах компетенції. У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Крім того, варто зазначити, що захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Позбавлення права власності має бути здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника. Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав. Однією з підстав для припинення права власності та права користування земельною ділянкою є вилучення (викуп) земельної ділянки для суспільних потреб. При цьому ЗК України встановлює гарантії дотримання прав власників землі та землекористувачів у зв`язку з таким вилученням (викупом). Зокрема, статтею 156 цього Кодексу передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов`язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом. З огляду на це відсутність можливості реалізації власниками землі та землекористувачами права на отримання такого відшкодування є порушенням не лише зазначених норм ЗК України, а й статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, суди під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо захисту права власності. У справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року, заява №29979/04 ЄСПЛ визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції, зокрема державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32 - 35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на «його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Представником позивача не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів щодо порушень вчинених відповідачами фізичними особами, та всіма попередніми власниками спірних земельних ділянок в процесі отримання у власність вказаної земельної ділянки, коли позов обґрунтовано виключно порушенням з боку органів місцевого самоврядування та їхніх посадових осіб, які і повинні згідно законодавства нести відповідальність у разі заподіяння державі майнової шкоди. При цьому протягом тривалого часу держава визнає і визнавала, зареєстроване в установленому законом порядку титульне право власності всіх власників спірних земельних ділянок. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , та попередні власники, як добросовісні набувачі, набували право власності на спірну земельну ділянку за оплатними договорами купівлі-продажу, і все це вчинено в порядку і з дотриманням вимог чинного законодавства України, а також здійснено відповідну державну реєстрацію. За таких умов, слід дійти висновку, що запропоноване в позові втручання в права власників, добросовісних набувачів майна, є явно непропорційним, призведе до істотного дисбалансу прав та інтересів добросовісних набувачів і порушення їхніх прав в розумінні вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, призведе до невиправданого втручання в право мирно володіти своїм майном, коли умови будь-якої компенсації відповідачам на дотримання принципу пропорційності та балансу інтересів позивачами не розроблялись і на розгляд суду не висунуті. Вказана правова позиція ґрунтується на постанові Великої Палати Верховного Суду України від 12.12.2018 року у справі № 367/2259/15. У той же час у позові не обґрунтовано і в суді не встановлено існування об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які призвели до пропущення строку позовної давності. Відповідно до положень статей 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18). Разом із тим, у цивільному законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (див. пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 18 березня 2008 року в справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави. ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77). На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Отже, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №\~369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №\~487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Зазначене ґрунтується на правовій позиці Верховного Суду викладеній у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 363/1410/18 (провадження № 61-23333св19). Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Суд зазначає, що оскільки право Глібівської сільської ради на спірні земельні ділянки порушено в момент їх вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли Глібівська сільська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, що мало місце у вересні 2008 року. Суд також зазначає, що строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short). ЕСПЛ неодноразово підкреслював, що він не може замінювати собою національного законодавця і визначати, якої тривалості строк є найбільш доцільним у тій або іншій ситуації (справа «Dacia S.R.L. v. Moldova, no. 3052/04, & 76, ECHR, 18 March 2008). У той же час суд завжди оцінює, чи не с установлений строк позовної давності очевидно й надміру коротким. Ідею поваги до суверенітету національного законодавця у цій сфері виразно ілюструє положення, висловлене судом у справі Во проти Франції. Суд зазначив, що «у даній справі чотирирічний строк позовної давності не видається надміру коротким, особливо зважаючи на серйозність шкоди, якої зазнала заявниця та її негайне бажання порушити справу проти лікаря. Французький парламент нещодавно подовжив цей строк до десяти років. Суд, однак, не вважає, що це нове правило може бити розцінене як доказ того, що попередній чотирирічний строк був занадто коротким» (справа «Vo v. France, no. 53924/00, § 93, ECHR, 2004-VIII). Трирічний термін позовної давності за законодавством України не є ненадмірно коротким (отже, достатнім). Застосування позовної давності має бути передбачуваним. Як наголошує Суд, «принцип законності означає, що застосовні положення національного права повинні бути достатньо доступними, чіткими й передбачуваними в їхньому застосуванні. Індивід повинен бути здатним - у разі потреби за лопомогою необхілних порад - передбачити (у тій мірі, у якій це є розумним за даних обставин) наслідки, які може потягнути певна дія» (справа «Lelas v. Croatia, no. 55555/08, § 76, 20 May 2010). Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким (справа «Phinikaridou v. Cyprus, no. 23890/02, § 52, 20 December 2007), тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб?єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права. Під цим кутом зору особливий інтерес становить справа [PERSON] та інші проти Швейцарії. Суд дійшов висновку, що у випадках, коли особа не могла знати про те певне порушення та наслідки, - цей факт слід брати до уваги при визначенні строку позовної давності. Зважаючи на зазначене, ЄСПЛ констатував порушення § 1ст. 6 ЄКПЛ (справа «Howald Moor et autres c. Suisse, no. 52067/10, 11 Mars 2014). Ще одним елементом права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип «рівної зброї» («equality of arms»). Згідно з цим принципом «кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обгрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента» (справа «Dacia S.R.L. v. Moldova, no. 3052/04, § 76, 18 March 2008). Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх процесуальних можливостях щодо подання доказів і пояснень у судовому провадженні. Однак цілком очевидно, що перш ніж подавати докази і пояснення в судовому провадженні, необхідно мати змогу ініціювати порушення такого провадження. Тому, ЄСПЛ визнає принцип «рівної зброї» не додержаним, зокрема, і в тих випадках, коли до протилежних сторін спору застосовуються необґрунтовано різні строки позовної давності. Показовою у цьому контексті є справа Дачія С. Р. Л. проти Молдови. У 1999 році компанія-заявник, перемігши в аукціоні на приватизацію державного майна, набула у власність готель «Дачія». У 2003 р. Генеральна прокуратура в інтересах Держави звернулася до суду з вимогою про визнання приватизації готелю недійсною. Національні суди Молдови задовольнили позов. Звертаючись до ЄСПЛ, компанія-заявник, з-поміж іншого, посилалася на порушення Державою § 1 ст. 6 ЄКПЛ. На обгрунтування своєї позиції заявник вказував. що Генеральна прокуратура вчинила позов із порушенням загального строку позовної давності (3роки). Це стало можливим завдяки чинному на той час положенню Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій щодо повернення державного майна, яке перебуває в незаконному володінні інших організацій чи громадян. 3 цього приводу ЄСПЛ зазначив, що «у цій справі не було надано жодних аргументів на обгрунтування того, чому Державні організації у випадках, коли вони позиваються про повернення державного майна, мають бути звільнені від обов?язку додержуватися установлених строків давності, котрі 6 перешкодили розгляду позовів, вчинюваних приватними особами чи компаніями. Це потенційно може призводити до руйнування багатьох правовідносин, заснованих на існуючому стані речей і надає дискримінаційну перевагу Державі. Більше того, Суд вважає, що змінювання правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або які - як у цій справі - повинні були б стати остаточними, якби строк позовної давності було застосовано без дискримінації на користь Держави, є несумісним із принципом правової визначеності» (справа Dacia S.R.L. v. Moldova, no. 3052/04, § 76, 18 March 2008). На цій підставі ЄСПЛ дійшов висновку про порушення § 1 ст. 6 ЄКПЛ). Процедура виділення земельної ділянки та подальше оформлення відбувалося відкрито, у відповідності з чинним законодавством, актам надавались кадастрові номери. Отже, оформлення здійснювалося за участю органів місцевого самоврядування та держави. Ніщо не перешкоджало державним контролюючим органам (у тому числі, прокуратурі) належним чином здійснювати перевірку та виявляти ймовірні порушення. [PERSON] на законних підставах була повноправним власником, мирно, як зазначає Конвенція, володіла землею. Вона була позбавлена можливості передбачати надання Державі та її органам переваги щодо визначення строків давності, які прокурором тлумачяться всупереч практиці Європейського суду з прав людини у довільній формі. Що стосується доводів позову про неможливість застосування до спірних правовідносин строків позовної давності внаслідок подачі негаторного позову, то суд зазначає наступне. Аналіз статті 387 ЦК свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом». Очевидно, що з урахуванням специфіки правового режиму рухомих та нерухомих речей, фізичне вибуття речі із володіння стосується саме рухомих речей, натомість юридичне вибуття майна з володіння, з урахуванням існування реєстраційного підтвердження володіння, - нерухомих. При цьому відносно нерухомих речей може мати місце фізичне та юридичне вибуття речі з володіння. У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Тобто, при всій дискусійності критеріїв для розмежування віндикаційного та негаторного позовів в сучасній цивілістичній доктрині та практиці, варто зауважити, що безумовно таким є наявність/відсутність володіння у власника, який відповідно пред`являє негаторний чи віндикаційний позов для захисту порушеного права. Якщо у власника є володіння річчю, але існують перешкоди в розпорядженні чи користуванні, то його вимога має кваліфікуватися як негаторний позов. Натомість власник, який позбавлений володіння (фізичного чи/та «юридичного»), і пред`являє вимогу про відновлення володіння, то така вимога має кваліфікуватися як віндикаційний позов. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що: «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку». Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні. Питання тлумачення та застосовування національного законодавства є, перш за все, компетенцією національних органів влади. Проте Суд повинен перевірити, чи породжує спосіб тлумачення та застосування національного законодавства наслідки, що відповідають принципам Конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики Суду (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, 41, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року). Здійснення судом перекваліфікації вимог, за умови, що одна сутнісно виключає іншу, це дуже небезпечний підхід, який, по суті, дозволяє перекваліфікувати будь-яку позовну вимогу, і серйозно зашкоджує передбачуваності в застосуванні норм, що регулюють віндикаційний та негаторний позов, та й власне стабільності цивільного обороту. В тому разі коли власник втрачає, як фізичне, так і «юридичне» (інша особа зареєструвала на своє ім`я право власності в державному реєстрі прав на нерухомість) володіння, констатувати наявність в публічного власника (держави чи територіальної громади) володіння на земельною ділянкою водного фонду (за умови його відсутності), і повертати таку земельну ділянку за допомогою негаторного позову є недопустимим. Тому очевидно, що у разі коли публічний власник втратив як фізичне, так і «юридичне» (інша особа зареєструвала на своє ім`я право власності в державному реєстрі прав на нерухомість) володіння, для захисту права власності має застосовуватися віндикаційний позов, на який поширюється позовна давність. Віндикаційним позовом є позов неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника про витребування майна. Умовами звернення з таким позовом є те, що: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц. Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. У науці цивільного права негаторний позов визначають як позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння (стаття 391 ЦК України). Можна зробити висновок, що негаторний позов - це позов про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном. І умовами його пред`явлення є: 1) позивач є власником речі; 2) поведінка відповідача є протиправною; 3) на момент пред`явлення позову протиправна поведінка має тривати і перешкоджати користуватися майном його власнику. Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від учинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Цей спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). З огляду на наведені визначення Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зробила висновок, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного й негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Під час вирішення питання про віднесення заявленого у справі позову до віндикаційного чи негаторного, які є різновидами способів захисту права власності, поняття володіння потрібно розглядати як складову змісту такого права у розумінні положень частини першої статті 317 ЦК України. У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння. У справі, що розглядається, право власності на спірні земельні ділянки [PERSON] набула на підставі рішення Глібівської сільської ради № 206 від 30 вересня 2008 року. В подальшому спірні земельні ділянки перейшли у власність [PERSON] , а в наступному [PERSON] . Слід наголосити, що суд не виступає законодавцем, а застосовує закон. У законі, який регулює спірні правовідносини, вказане питання чітко врегульоване та існує усталена практика у спірних правовідносинах. Крім того, немає підстав для висновку про відсутність строку давності при зверненні з негаторним позовом, оскільки таке питання має бути вирішене виключно на законодавчому рівні, бо містить істотне втручання у цивільні права учасників цивільних правовідносин, фактично позбавляє їх будь-якої правової визначеності. Жодним чином ні Конституція України, ні інші нормативні акти не покладають на особу обов`язок перевіряти законність рішень чи дій органів державної влади чи місцевого самоврядування, правомірність яких презюмується у Конституції України. У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України). Споживач послуг органу місцевого самоврядування обґрунтовано презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції. У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Відповідно до статті 5 Закону України «Про охорону земель» регулювання в галузі охорони земель здійснюють Верховна Рада України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, а також спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади в межах повноважень, установлених законом. Крім того суд зазначає, що, починаючи з січня 2009 року, спірні земельні ділянки в розумінні вимог ст. 79-1 ЗК України сформовані і зареєстровані державою як самостійні об`єкти цивільного права, які мають визначені площі, межі, цільове призначення, речові права, форму власності, присвоєні кадастрові номера, інформація про що внесена до Державного земельного кадастру. Відтак, вказані об`єкти цивільних права є самостійними, власник яких наділений повнотою всіх правомочностей, що на думку суду унеможливлює одночасний підхід до таких об`єктів, як до складових іншого об`єкту цивільного права, право володіння яким все ще не втрачено в контексті його захисту шляхом подачі негаторного позову. З цих підстав строки позовної давності підлягають застосуванню в цій справі. Відповідно до роз`яснень даних у п. 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, \~встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, суд доходить висновку, про те, що у вказаній справі слід застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яку позивач пропустив без поважних причин. Відтак в задоволенні позову, слід відмовити внаслідок спливу строків позовної давності для звернення до суду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed