Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-24 00:00:00

У травні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (надалі по тексту - позивач) звернулося до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовом до [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 2), у якому просили суд стягнути з відповідачів на свою користь суму інфляційних втрат та 3% річних у сумі 163 740,77 грн. за невиконання рішення Фастівського міськрацйонного суду Київської області від 13.10.2016 року у справі №381/4472/15-ц, а також судовий збір в сумі 2 684,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення суду у справі №381/4472/15-ц станом на даний час не виконано. Посилаючись на приписи ст. 625 ЦК України, ТОВ «Гефест», яке є правонаступником стягувача, звернулося до суду про стягнення 3% річних у межах трирічного строку позовної давності за період з 10.05.2020 року по 09.05.2023 року у сумі 25 659,33 грн. та інфляційних втрат за цей же період у сумі 138 081,44 грн. Відзиву на позовну заяву не надходило. Представник позивача у судове засідання не з`явився, але подав заяву, у якій просить провести розгляд справи за його відсутності, зазначає, що підтримує позов та просить його задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач 1 та його представник у судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строків позовної давності. Відповідач 2 у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, конверти із судовими повістками повернулися без вручення із зазначенням працівника поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч. 4 ст. 130 ЦПК України). Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Також згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як передбачено ч. 1 та ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулової Н.А. від 24.05.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача 1 та його представника, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.10.2016 року у справі №381/4472/15-ц позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-банк» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії у загальному розмірі 285103,75 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 112 010,00 грн., заборгованості за процентами - 109 776,45 грн., неустойки (пені) за кредитом - 23415,38 грн., неустойки (пені) за процентами - 39901,92 грн. Стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-банк» з [PERSON] , [PERSON] на відшкодування сплаченого судового збору по 906,50 грн. з кожного. Зазначене рішення суду набрало законної сили 24.10.2016 року. Вказаним рішенням суду встановлено, що 17 жовтня 2008 року між АКБ «ПРАВЕКС-БАНК», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» та [PERSON] було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 1001-008/08Ф, за умовами якого позивач надав [PERSON] грошові кошти в національній валюті у відповідності до графіка ліміту кредитування зі сплатою 24,99% річних для споживчих цілей та сплати страхових платежів за договорами заставного майна. 01.03.2010 року між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору, відповідно до п.1.2 якого кредит надається Позичальникові строком з 17 жовтня 2008 року до 10 листопада 2008 року зі сплатою 24,99 відсотків річних, з 11 листопада 2008 року по 22 вересня 2009 року - зі сплатою 27,99 відсотків річних, з 23 вересня 2009 року по 17 жовтня 2017 року - зі сплатою 24,99 відсотків річних. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Кредитного договору, 01 березня 2010 року між ПАТ КБ «Правекс-банк» та [PERSON] укладено договір поруки, за яким поручитель поручається перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань, що випливають із кредитного договору. З урахуванням допущених відповідачем [PERSON] порушень умов кредитного договору в частині взятих на себе зобов`язань, враховуючи вимоги ст. 554 ЦК України щодо солідарної відповідальності боржника і поручителя, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачів заборгованості (а.с. 5-6). У подальшому, ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20.08.2020 року у справі №381/4472/15-ц, яка набрала законної сили 04.09.2020 року, замінено стягувача Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» згідно рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області №381/4472/15-ц від 13.10.2016 року про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії. Як вбачається із вказаної ухвали, 26.05.2017 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Правекс Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого право грошової вимоги за договором про відкриття кредитної лінії №1001-008/08Ф від 17.10.2008 року укладеним між ПАТ КБ «Правекс Банк» та [PERSON] перейшло до ТзОВ «ФК «Авістар». 19.12.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» було укладено Договір про відступлення прав вимоги №20191219, відповідно до якого ТзОВ «ФК «Авістар» відступило свої права вимоги за договорами кредиту, а ТзОВ «ФК «Гефест» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором про відкриття кредитної лінії №1001-008/08Ф від 17.10.2008 року укладеним між ПАТ КБ «Правекс Банк» та [PERSON] . Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. При зверненні до суду, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, як правонаступник банку, вказав, що оскільки рішення суду не виконано до цього часу, товариство має право на стягнення індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми у межах трирічного строку позовної давності. На підтвердження стягуваних сум у позові надано розрахунок заборгованості. Таким чином, у даній справі між сторонами виник спір щодо стягнення на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, у зв`язку з неналежним виконання грошового зобов`язання за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує виникнення зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондується із обов`язком боржника щодо такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5ЦК України. Приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Тобто, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Матеріали справи не містять даних про стягнення коштів з відповідачів на виконання рішення суду від 13.10.2016 року у справі №381/4472/15-ц. Крім того, як вбачається із даних, що містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження, за даними стягувача - ПАТ КБ «Правекс-банк» або ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» та боржників - [PERSON] , [PERSON] , записів не знайдено. Таким чином, загальна сума заборгованості за рішенням суду, з урахуванням судового збору, становить 286 916,75 грн. Як зазначалось раніше, рішення суду про стягнення з відповідачів боргу набрало законної сили 24.10.2016 року. Тобто, вимога про стягнення заборгованості вже захищена у судовому порядку. За умовами ч. 1 та ч. 12 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції станом на час набрання рішенням законної сили, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. За відсутністю доказів пред`явлення виконавчого листа до виконання або поновлення строків у встановленому порядку, суд приходить до висновку, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання було пропущено. Між тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. У постанові від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17, № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18. З вказаним висновком також погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц. ТОВ «Гефест», яке є правонаступником банку, звернулося до суду про стягнення 3% річних у межах трирічного строку позовної давності за період з 10.05.2020 року по 09.05.2023 року. Загальна сума заборгованості за рішенням суду, з урахуванням судового збору, становить 286 916,75 грн. Сума інформаційних витрат за вказаний період становить 139 811,46 грн., а 3% річних - 25 807,30 грн., що було перераховано судом за допомогою програми «Ліга-Закорн» у розділі «Корисні інструменти». У той же час, розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача за період з 10.05.2020 року по 09.05.2023 року інфляційні втрати у сумі 138 081,44 грн. та 3% річних у розмірі 25 659,33 грн., та, відповідно, задовольнити позов у повному обсязі. Таким чином, в судовому засіданні достеменно було встановлено, що боржники ухиляються від виконання рішення суду про повернення боргу та не повертають кошти стягувачу, а тому позовні вимоги про стягнення грошових коштів за неналежне виконання рішення суду про стягнення коштів за договором кредиту підлягають задоволенню на загальну суму 163 740,77 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд присуджує стягнути з відповідачів на користь позивача суму судового збору в розмірі 2 684,00 грн., а саме по 1 342 грн. з кожного.

Outcome: approved