Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

У листопаді 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначала, що їй на підставі договору дарування житлового будинку від 24 червня 2009 року на праві особистої приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , у якому зареєстрований її брат [PERSON] , відповідач у справі, який у вказаному будинку із 2003 року не проживає без поважних причин, комунальні послуги він не оплачує, участі в утриманні житла не приймає, особисті речі останнього в будинку відсутні, будинком він взагалі не цікавиться. Вона і члени її сім`ї перешкод у користуванні будинком відповідачу не чинили. Факт реєстрації місця проживання [PERSON] у жилому приміщенні позбавляє її (позивача) як власника права на вільне користування та розпорядження належним їй на праві власності нерухомим майном. Оскільки [PERSON] більше одного року не проживає без поважних причин у належному їй на праві власності житловому будинку, відповідач відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право користування цим жилим приміщенням. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Губська М.А. у судове засідання не з`явилися, остання подала заяву, у якій просила суд розглянути справу за їхньої відсутності та задовольнити позов повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов до суду не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, з`ясувавши позицію сторони позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Суд встановив, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 24 червня 2009 року позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 315514674 від 18 листопада 2022 року. Також судом встановлено, що у належному позивачу [PERSON] на праві приватної власності зазначеному вище житловому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , 1964 року народження, який у даному будинку не проживає із 2003 року, адреса місця його проживання невідома, що підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов від 25 жовтня 2010 року, 10 серпня і 01 листопада 2022 року та 12 вересня 2023 року, складеними депутатами Броварської міської ради Київської області за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відомостей, наданих суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування "Прозорий офіс" виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, відповідач [PERSON] , [INFO] , із 27 січня 1987 року по теперішній час значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , тобто у належному позивачу [PERSON] на праві власності житловому будинку. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] більше одного року не проживає без поважних причин у належному позивачу [PERSON] на праві приватної власності житловому будинку, суд дійшов висновку, що [PERSON] втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] , тому позов [PERSON] ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. Також згідно із вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved