Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 140306 грн. 40 коп. (сто сорок тисяч триста шість гривень 40 копійок), витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. (чотири тисячі гривень), а також судового збору. Розгляд справи просить здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Позов мотивує тим, що з 18 травня 1998 року по 15 червня 2022 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго». 18 травня 1998 року його було прийнято на посаду заступника начальника електроцеху - начальника електротехнічної лабораторії в порядку переведення з Львівських теплових мереж ДАЕК «Львівобленерго». 1 вересня 2007 року він був переведений в Теплоелектроцентраль-1 заступником начальника електроцеху - начальником електротехнічної лабораторії. 9 червня 2020 року був переведений на посаду провідного інженера цього ж цеху Теплоелектроцентралі-1. 15 червня 2022 року позивач був звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 квітня 2023 року у справі №462/4773/22 за його позовом до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати було ухвалено стягнути з відповідача 37876 грн. недорахованої заробітної плати за період з 1 листопада 2012 року по 30 вересня 2015 року та 71480,28 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а всього - 109356,28 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн. Вказаним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем трудового права позивача, зокрема невиплата заробітної плати станом на день звільнення - 15 червня 2022 року. 8 серпня 2023 року позивачу було фактично виплачено відповідачем вищевказану недораховану заробітну плату в сумі 37876 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 71480,28 грн., а всього - 109356,28 грн. з утриманням із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Позивач зазначає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців за період з 16 червня 2022 року по 16 грудня 2022 року в розмірі 140 306,40 грн. ним проведено відповідно до даного Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року. Відповідно до розрахункових листків його заробітна плата за березень 2022 року та квітень 2022 року становила 42092 грн. Ним було відпрацьовано за березень та квітень 2022 року 39 робочих днів (21 роб. день + 18 роб. днів), а отже його середньоденна заробітна плата складає 1079,28 грн. (42092 грн. : 39 роб.днів). Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день фактичного розрахунку, обчислюється шляхом множення 1079,28 грн. (середньоденної заробітної плати) на кількість робочих днів, за весь час затримки. Враховуючи те, що з дня звільнення з роботи, а саме з 15 червня 2022 року заробітна плата не була виплачена йому в повному обсязі, вважає, що у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто, починаючи з 16 червня 2022 року по 16 грудня 2022 року. Разом кількість робочих днів, за весь час затримки розрахунку становить 130 робочих днів. Матеріали позову надійшли на адресу Личаківського районного суду м. Львова 30 серпня 2023 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 31 серпня 2023 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, задоволено клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в ній матеріалами. При цьому даною ухвалою було визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копію вказаної вище ухвали, а також копію позовної заяви з додатками того ж дня 31 серпня 2023 року було скеровано сторонам для відома. Згідно з рекомендованими повідомленнями про вручення, що надійшли до суду, зазначені поштові відправлення було отримано позивачем особисто 9 вересня 2023 року, а уповноваженою особою відповідача - 7 вересня 2023 року. З врахуванням положень ч. 2 ст. 279 ЦПК України розгляд даної справи по суті розпочався 1 жовтня 2023 року. Знаведеного вище вбачається, що учасники справи повідомлені про розгляд такої належним чином, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні не подали, а також відповідачем не подавалось до суду відзиву на позов, строк для подання такого сплив. Відтак з врахуванням того, що відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, відтак з метою дотримання розумного строку розгляду справи суд згідно з ч.ч. 1, 2, 5, 8 ст. 279 ЦПК України вважає за можливе завершити розгляд справи та ухвалити рішення за наявними у такій матеріалами. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А згідно з ч.ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Разом з тим, у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» з 18 травня 1998 року по 15 червня 2022 року, що підтверджується копією трудової книжки останнього (а.с. 8-11). Зокрема згідно з наказом №85-к від 1 червня 1998 року [PERSON] прийнятий на посаду заступника начальника електроцеху начальника електротехнічної лабораторії в порядку переведення з Львівських теплових мереж ДАЕК «Львівобленерго». Згідно з наказом №311-к від 31 серпня 2007 року позивач був переведений в Теплоелектромагістраль-1 заступником начальника електроцеху начальником електротехнічної лабораторії. Згідно з наказом №388-к від 9 червня 2020 року позивач був переведений на посаду провідного інженера цього ж цеху Теплоелектромагістралі-1. 15 червня 2022 року позивача було звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 364-к від 15 червня 2022 року. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 квітня 2023 року у справі №462/4773/22, що набрало законної сили 19 травня 2023 року, задоволено позов [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати; стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] недораховану заробітну плату за період 1 листопада 2012 року по 30 вересня 2015 року в сумі 37876 грн. та 71480,28 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, а всього стягнути 109356 грн. 28 коп. (з урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цих сум відповідно до законодавства України), а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. (а.с. 15-24). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так при ухваленні вказаного вище рішення судом було встановлено, що при обрахунку розміру мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду, на підставі якого проводилось нарахування заробітної плати працівникам підприємства, відповідач за відсутності відповідних правових підстав брав за основу самовільно ним визначений розмір мінімальної заробітної плати, що нижчий від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, а отже мало місце порушення трудових прав щодо належного рівня оплати праці, в тому числі і позивача. Відтак, даним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством, а отже ця обставина не потребує додаткового доведення. 22 травня 2023 року Залізничним районним судом м. Львова було видано виконавчий лист на виконання рішення від 18 квітня 2023 року у справі №462/4773/22 (а.с. 25) та 1 червня 2023 року представник позивача [PERSON] адвокат Прімєрова Н.Г. звернулась до відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» з заявою про виконання судового рішення, в якому просила виконати добровільно рішення суду (а.с. 26-27). Як вбачається з виписки з банківського рахунку позивача [PERSON] 8 серпня 2023 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» було перераховано йому 88031,81 грн. як добровільну оплату заробітної плати та компенсацію втрати частини заробітку останнього. У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Зі змісту ст. 117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Згідно із правовою позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Як вбачається із роз`яснень даних у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Зокрема відповідно до п. 21 постанови при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно із п. 8 порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Так згідно з розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] за період з 16 червня 2022 року по 16 грудня 2022 року, проведеного позивачем відповідно до вказаних вище вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року, його середній заробіток за вказаний період становить 140306,4 грн. (а.с. 5). Вказаний розрахунок відповідач не оспорює та не спростовує, власний розрахунок не надає, а отже такий приймається судом до уваги. Зважаючи на вищенаведене суд приходить до висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та підставним, а відтак підлягає задоволенню. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені стороною позивача у позовній заяві, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Ухвалюючи рішення\~у справі\~суд у\~відповідності до\~вимог ст.\~141\~ЦПК України\~вирішує питання\~судових витрат.\~Так згідно\~з ч.ч.\~1,\~2\~вказаної статті\~Кодексу судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог,\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються:\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача;\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача;\~у разі\~часткового задоволення\~позову -\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. При цьому згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 даної статті Кодексу визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Відтак оскільки позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, що складаються з витрат на сплату судового збору у розмірі 1403,1 грн. (а.с. 35), а також витрати на професійну правничу\~допомогу у розмірі 4000 грн. (а.с. 36-37). На підставі наведеного та

Outcome: approved