Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути на свою користь аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] повноліття, тобто до [INFO] . [PERSON] в порядку ст.193 ЦПК України звернувся до суду з зустрічним позов до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради, в якому просить шлюб зареєстрований 01.06.2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис №125 - розірвати та визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] , [INFO] за місцем його реєстрації (проживання): [ADDRESS] шляхом відібрання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у матері [PERSON] , [INFO] без позбавлення її батьківських прав у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері. Короткий зміст та обґрунтування позову 01.06.2002 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 01.06.2002 року, актовий запис №125. Від шлюбу сторони мають спільного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05.08.2009 року, актовий запис №374. Після народження сина сторони проживали разом, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільно брали участь у вихованні та утриманні дитини. На теперішній час сторони фактично припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть, шлюб носить лише формальний характер, як зазначає позивач дружина з невідомих йому причин залишила дитину на нього, зібрала свої особисті речі та мешкає за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] . За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі, а тому примирення між ними також неможливе та не є доцільним. В шлюбі сторони постійно проживали за місцем реєстрації позивача, а саме: [ADDRESS] , де позивач продовжує мешкати разом з сином, в квартирі створені всі необхідні умови для проживання та гармонійного розвитку дитини. Після переїзду відповідач, як мати ніякого зв`язку з дитиною не підтримує, не піклується про неї, станом здоров`я, розвиток, навчанням та успіхами дитини не цікавиться, уникає зустрічей з дитиною, на діалог не виходить, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не відвідує дитину навіть на свята та на телефоні дзвінки дитини не відповідає. Наведене свідчить про нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини, дії відповідача свідчать про її бездіяльність щодо виконання нею своїх батьківських прав, про байдужість дружини щодо долі дитини та фактичне її небажання виховувати дитину, будь яких хронічних або тяжких хвороб, які б перешкоджали їй належно виконувати свої батьківські обов`язки та які б виправдовували її винну поведінку відсутні. Усі обов`язки щодо виховання та утримання малолітнього сина лягли на позивача, він самостійно без участі відповідача займається вихованням та матеріальним утриманням дитини, як батько сумлінно виконує свої батьківські обов`язки, проявляє батьківську турботу, піклується про дитину, про її фізичний розвиток, цікавиться станом здоров`я. Позивач, як батько робить все, щоб його син розвивався духовно, фізично, створює належні житлово-побутові умови проживання та умови для розвитку його природних здібностей, забезпечує продуктами харчуванням, медичним доглядом, одягом, взуттям та іншими речами необхідні для нормального розвитку дитини. Тобто з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини на теперішній час разом з ним, чи які б негативно впливали на її виховання та розвиток. В зв`язку з такою ситуацією, оскільки дружина продовжує нехтувати своїми батьківськими обов`язками щодо дитини, позивач з метою захисту прав та інтересів дитини змушений звернутися до суду з відповідним позовом. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.09.2023 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.09.2023 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднаний в одне провадження. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.10.2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини - залишено без розгляду. Позивач в судове засідання не зявився, але надав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги зустрічного позову підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини які зазначені в позові та просив захистити інтереси дитини шляхом задоволення позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти задоволення та пояснила, що дійсно вона з чоловіком разом не проживає, спільне господарство не ведуть, на теперішній час мешкає за іншою адресою: [ADDRESS] , наміру продовжувати шлюбні відносини не мають, син [PERSON] проживає з позивачем за його місцем реєстрації (проживання): [ADDRESS] , який самостійно його виховує, на теперішній час в неї не можливості займатись утримання та вихованням дитини. Представник третьої особи повідомлявся про розгляд справи. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, докази, суд приходить до наступного висновку. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування 01.06.2002 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 01.06.2002 року, актовий запис №125. Від шлюбу сторони мають спільного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05.08.2009 року, актовий запис №374. Після народження сина сторони проживали разом, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільно брали участь у вихованні та утриманні дитини. На теперішній час сторони фактично припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть, шлюб носить лише формальний характер, як зазначає позивач дружина з невідомих йому причин залишила дитину на нього, зібрала свої особисті речі та мешкає за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] . За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі, а тому примирення між ними також неможливе та не є доцільним.Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Таким чином встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Відповідно до ч.4, ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини . Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст.161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що в шлюбі сторони постійно проживали за місцем реєстрації позивача, а саме: [ADDRESS] , де позивач продовжує мешкати разом з сином, в квартирі створені всі необхідні умови для проживання та гармонійного розвитку дитини. Після переїзду відповідач, як мати ніякого зв`язку з дитиною не підтримує, не піклується про неї, станом здоров`я, розвиток, навчанням та успіхами дитини не цікавиться, уникає зустрічей з дитиною, на діалог не виходить, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не відвідує дитину навіть на свята та на телефоні дзвінки дитини не відповідає. Наведене свідчить про нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини, дії відповідача свідчать про її бездіяльність щодо виконання нею своїх батьківських прав, про байдужість дружини щодо долі дитини та фактичне її небажання виховувати дитину, будь яких хронічних або тяжких хвороб, які б перешкоджали їй належно виконувати свої батьківські обов`язки та які б виправдовували її винну поведінку відсутні. Усі обов`язки щодо виховання та утримання малолітнього сина лягли на позивача, він самостійно без участі відповідача займається вихованням та матеріальним утриманням дитини, як батько сумлінно виконує свої батьківські обов`язки, проявляє батьківську турботу, піклується про дитину, про її фізичний розвиток, цікавиться станом здоров`я. Позивач, як батько робить все, щоб його син розвивався духовно, фізично, створює належні житлово-побутові умови проживання та умови для розвитку його природних здібностей, забезпечує продуктами харчуванням, медичним доглядом, одягом, взуттям та іншими речами необхідні для нормального розвитку дитини. Отже, з матеріалів справи вбачається, що батьківські обов`язки стосовно дитини виконує лише батько, який створив для дитини всі умови для її повноцінного розвитку, виховання та навчання. Відповідач за власною ініціативою самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини, без поважних причин залишивши її без батьківської уваги та турботи, не займається її вихованням, не цікавиться її життям, станом здоров`я, навчанням і успіхами, не доглядає її, не виявляє інтересу до дитини, не має наміру бачитись з дитиною, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною, тобто відповідач, як мати байдуже ставиться до долі своєї дитини, а позивачем в свою чергу доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком за місцем його реєстрації. Крім того, під час розгляду справи батьки дитини дійшли згоди з приводу питання щодо місця проживання спільної дитини з батьком, звертатися до органу опіки та піклування щодо отримання висновку не є потрібним, оскільки на це потрібен значний час, що може призвести до затягування розгляду справи. Суд бере до уваги те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб спільна малолітня дитина проживала разом з батьком, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в частині визначення місця проживання дитини на даний час разом з батьком. Щодо відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері. Відповідно до положень ч.1 ст.170 СК Українисуд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно із пунктами 2-5 частини першої ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передати органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначити при цьому конкретний заклад. Основними підставами для відібрання дитини від батьків серед іншого є випадки, що охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків (безвідповідальне ставлення до дитини та невжиття заходів щодо забезпечення лікування дитини у зв`язку із її тяжким станом здоров`я), а й із їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Судом встановлено, що відповідач проживає окремо від позивача та дитини, яка як мати безвідповідально ставиться до виховання та догляду за своєю малолітньою дитиною та не усвідомлює в повній мірі свого байдужого ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, на думку суду, відповідач зняла з себе обов`язки з виховання та забезпечення дитини, про що свідчить її заява про визнання позовних вимог в частині відібрання дитини без позбавлення її батьківських прав. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про доцільність відібрання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] , [INFO] без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] за місцем його реєстрації (проживання): [ADDRESS] у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком [PERSON] , [INFO] без участі матері [PERSON] , [INFO] , оскільки це є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідач, як мати не позбавлена права спілкуватися з дитиною та не обмежена у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків. Відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідач, відповідно до ч.3 ст.170 СК України, не позбавлена можливості повернути дитину.

Outcome: approved