Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-09 00:00:00

Заявники звернулись до суду із спільною заявою подружжя, яке має неповнолітніх дітей, про розірвання шлюбу. Зазначають, що шлюб між ними було укладено 16.02.2017 року. У період шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у них не склалося, оскільки вони мають різні погляди на життя. За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, втрачено почуття любові та поваги. Заявники не підтримують сімейні стосунки, разом не проживають. Неповнолітня дитина сторін проживає та перебуває на утриманні батька. Заявники переконані, що їхній шлюб носить формальний характер та вважає, що подальше спільне життя і збереження сім`ї є неможливим та таким, що суперечить їхнім інтересам. Зазначає, що між ними відсутній спір щодо місця проживання дитини та участі у її житті, однак [PERSON] наполягає на формальному встановленні таких обставин. Враховуючи викладене позивач просять суд ухвалити рішення, яким шлюб між ними розірвати, встановити, що неповнолітня дитина перебуває на самостійному утриманні та вихованні батька та визначити місце проживання неповнолітньої дитини разом з батьком. Заявники в судове засідання не зявились, однак надіслали до суду заяву з проханням справу розглянути без їхньої участі, шлюб між ними розірвати. Суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню враховуючи наступне. Із свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , вбачається, що шлюб між заявниками зареєстровано 16.02.2017 року виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області, актовий запис № 02. Як встановлено із копій свідоцтва про народження серії [NUMBER] , у період шлюбу у заявників народився син, [PERSON] , [INFO] . Частиною 3 ст. 293 ЦПК України визначено, що у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. У відповідності до ст. 109 СК України, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускаєтеся. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватись і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей. Судом встановлено, що заявники не підтримують подружні стосунки, не мають спільного сімейного бюджету, проживають окремо, а тому, враховуючи спільну волю заявників, їхню сім`ю слід вважати такою, що фактично розпалася, а шлюб між ними необхідно розірвати. Окрім того судом встановлено, що [PERSON] фактично проживає без реєстрації по [ADDRESS] разом із своїм неповнолітнім сином [PERSON] , про що свідчить довідка ОСББ «Наша Фортеця» № 8 від 18.09.2023 року. Даний факт також визнається [PERSON] . За загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Такі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року справа №200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року справа №339/143/20 (провадження № 61-6809св21). Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 3 конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВРУ від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, не залежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 29 Цивільного кодексу України регламентовано, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. [PERSON] , усвідомлюючи наслідки, які з цього випливають, не заперечує проти того, щоб їхня спільна донька залишилась на проживання разом із батьком [PERSON] , а також підтверджує, що син наразі перебуває на його самостійному вихованні та утриманні. Перевіривши та з`ясувавши необхідні обставини, зокрема те, що [PERSON] не заперечує проти того, щоб їхня малолітня дитина після розірвання шлюбу залишилася проживати разом із батьком, суд вважає за можливе ухвалити рішення, яким залишити неповнолітнього сина заявників на проживання та виховання її батька.

Outcome: approved