Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

У липні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, який мотивує тим, що між ними 11.03.2013 року було укладено договір про користування електричною енергією № 62812298, відповідно до якого відповідач є споживачем та користується електроенергією за адресою: [ADDRESS] , але обов`язків по сплаті за спожиту електричну енергію в повному обсязі не виконує, у зв`язку з чим за період з 01.10.2018 року по 01.01.2019 року відповідачем було спожито 1703 кВт, на суму 2382 грн.99 коп., але за вказаний період споживачем здійснена оплата за використану електричну енергію у сумі 1493 грн. 12 коп. Борг за спожиту електричну енергію на теперішній час складає 889 грн.87 коп., яку просить стягнути з відповідача у судовому порядку, також стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2684 грн. Ухвалою суду від 02.08.2023 року по справі відкрито провадження, визначено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву у якій просить розглядати справу без участі представника позивача, без застосування технічних засобів фіксації судового процесу, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просить розглядати справу без його участі, у задоволенні позову просить відмовити та застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши подані сторонами докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» постачає електричну енергію на об`єкт, розташований за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження позовних вимог, позивачем надано укладений договір від 11.03.2013 року між ПАТ «Запоріжжяобленерго» і [PERSON] , як власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, за період з 01.10.2018 року по 01.01.2019 року відповідач має заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі 889, 87 грн., яку позивач просить стягнути з [PERSON] . Відповідно ч.2 п.1 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відносини між сторонами регулюються нормами ЦК України, Законами України «Про житлово-комунальні послуги», «;Про ринок електричної енергії» та Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018 року № 312. Відповідно ч.1 ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Відповідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 року №312 були затверджені Правила роздрібного ринку електричної енергії. Відповідно п.4.12 ПРРЕЕ розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Згідно п.п.2 п.5.5.5 ПРРЕЕ споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладеного договору. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, який є енергопостачальником, з позовом до відповідача, який відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил роздрібного ринку електричної енергії є споживачем комунальних послуг, зокрема електроенергії за договором про користування електричною енергією № 62812298 від 11.03.2013 року за адресою: [ADDRESS] , з вимогою про стягнення на його користь заборгованості за спожиту електричну енергію за період з 01.10.2018 року по 01.01.2019 року в сумі 889 грн. 87 коп. Відповідач [PERSON] наявність заборгованості за надані послуги не спростовував, але заявив письмове клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача і з цих підстав просив відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ст. ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за період з 01.10.2018 року по 01.01.2019 року, але до суду із даним позовом позивач звернувся 31.07.2023 року. Суд зазначає, що позивач з питанням поновлення строку звернення до суду не звертався, поважних причин неможливості подання позову у визначений законодавством строк, не зазначив. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що до вимог позивача про стягнення заборгованості за надані послуги поширюється загальна позовна давність, яка відповідно до ст. 257 ЦК України визначена тривалістю у три роки. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у задоволенні позову. Відповідачем у заяві від 27.09.2023 року заявлено про застосування позовної давності. Враховуючи те, що позовна давність щодо заборгованості, яка виникла за період до 01.01.2019 року, сплинула у січні 2022 року, а позивач звернувся до суду із даним позовом лише 31.07.2023 року, тобто поза межами строку позовної давності, то за наявності відповідної заяви відповідача, вказана обставина є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі ст. 141 ЦПК України позивачу не відшкодовуються понесені ним судові витрати через те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed