Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

27.10.2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, Чечелівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання батьківства, виключення відомостей про особу як батька з актового запису та визначення прізвища дитини, в якому позивач просить суд: - визнати [PERSON] батьком [PERSON] , який народився [INFO] у м. Дніпропетровську; - зобов`язати Чечелівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі виключити відомості про [PERSON] , як батька з актового запису № 299 від 23 березня 2010 року про народження [PERSON] , [INFO] ; - зобов`язати Чечелівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі у відомостях про батька дитини вказати замість [PERSON] , батьком дитини - [PERSON] та вказати по-батькові дитині [PERSON] ; - визначити прізвище дитини - [PERSON] , [INFO] , за прізвищем батька [PERSON] . І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з початку 2009 року він почав проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , яка на той час перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем - [PERSON] . Вони з [PERSON] вели спільне господарство, мали сумісний бюджет до весни 2018 року, у них народився син [PERSON] , [INFO] . Згідно з рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.01.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Позивач визнав себе батьком дитини, проте мати зареєструвала батьком їх сина у Красногвардійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції свого колишнього чоловіка - [PERSON] . Відповідач по справі не вважав себе батьком дитини, ніколи не займався його вихованням, а відносини з [PERSON] припинив ще в 2005 році. Навесні 2018 року позивач виїхав до м. Києва на заробітки, після чого йому стало відомо про те, що його цивільна дружина [PERSON] пішла від нього до іншого чоловіка з їх спільним сином та сином від відповідача по справі. Влітку 2018 року матері позивача стало відомо про те, що її онук в новій родині недоглянутий, мати не цікавилась вихованням дитини, його забезпеченням. Тому позивач та його мати звернулись до [PERSON] з проханням забрати сина [PERSON] до себе на виховання. [PERSON] не заперечувала та віддала сина [PERSON] на виховання та постійне проживання до позивача. Проте [INFO] [PERSON] померла. Факт того, що позивач є біологічним батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , підтверджується висновком молекулярно-генетичного дослідження №1885 від 28.09.2022 року. З огляду на викладене вище, позивач звернувся до суду з позовом про визнання батьківства, виключення відомостей про особу як батька з актового запису та визначення прізвища дитини. Відповідач у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позов. Треті особи у встановлений судом строк не подали до суду пояснень щодо позову. Водночас представник органу опіки та піклування у письмовій заяві про розгляд справи за його відсутності просив суд прийняти рішення по справі в інтересах дитини, а представник органу реєстрації актів цивільного стану - поклався на розсуд суду. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснив суду таким чином, як про це зазначено вище. Також позивач зазначив, що він звернувся до суду з позовом, щоб змінити прізвище та по батькові сина, оскільки його мати померла, а батьком дитини зареєстрований її колишній чоловік. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 08.12.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27.04.2023 року було задоволено клопотання Центральної адміністрації Дніпровської міської ради та залучено до участі у справі в цивільній справі №203/4140/22 правонаступника третьої особи - Управління-служби у справах дітей Чечелівського району у м. Дніпрі Сектор органу опіки та піклування - Центральну адміністрацію Дніпровської міської ради (адреса місцезнаходження: 49006, Дніпропетровська область, м. Дніпро, пр. Лесі Українки, буд. 65; код ЄДРПОУ 44209446). Ухвалою суду від 27.04.2023 року було задоволено заяву позивача та викликано у судове засідання для допиту в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 12.06.2023 року було замінене первісне найменування третьої особи-2 з: Чечелівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на нове найменування: Чечелівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Ухвалою суду від 12.06.2023 року було закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання 02.10.2023 року з`явився позивач, інші учасники справи у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. У судові засідання, призначені на 25.07.2023 року та 02.10.2023 року, відповідач, який належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надавав. Представники третіх осіб подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, заслухавши думку позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, на підставі положень статей 128, 211, 223, 280-283 ЦПК України, розглянув справу за відсутності інших учасників справи за наявними в матеріалах справи письмовими доказами в порядку заочного розгляду. Під час судового розгляду справи по суті судом були заслухані усні пояснення позивача по суті спору, допитані свідки, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оголошені судові дебати та заслухане заключне слово позивача. 02.10.2023 року у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що громадянин України [PERSON] , [INFO] , та померла громадянка України [PERSON] , [INFO] , є батьками малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . Це підтверджується копіями: - свідоцтва про народження дитини від 23.03.2010 року, серія [NUMBER] ; - рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.01.2010 року, справа №2-1166/2010, яке набрало законної сили станом на 25.01.2010 року, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яким було задоволено позов та розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 09.11.2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №451; - свідоцтва про смерть матері дитини [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , серії [NUMBER] від 24.06.2021 року; - висновком спеціаліста №1885 від 11.10.2022 року КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР», за змістом якого, вірогідність того, що громадянин [PERSON] , [INFO] , дійсно є біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, за результатами експертизи складає не менше 99,9999%, з додатками. За відомостями зі свідоцтва про народження дитини [PERSON] , [INFO] , від 23.02.2010 року, серії [NUMBER] , актовий запис цивільного стану №299 від 23 березня 2010 року про народження, зроблений Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований [PERSON] (колишній чоловік [PERSON] ). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що позивач є його батьком та він проживає з ним разом, мати померла. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона знайома з позивачем та його родиною, бо вони довгий час проживають разом як сусіди, та з 1985 року з народження знає позивача. Також свідок показала, що особисто знає дитину позивача та ніколи не знала, що у нього інше прізвище, ніж у позивача. Проте свідок ніколи не бачила по [ADDRESS] матір дитини, бо вона не проживала з позивачем та й відповідача вона не знає. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивач - це її хрещеник, вона знає його та його дитину з дитинства. Дитина позивача - [PERSON] росте з батьком та бабусею. Перша цивільна дружина позивача [PERSON] - це мати дитини, проте у неї не було інтересу до дитини. Свідок також показала, що вона не знає відповідача та ніколи його не бачила, вважала, що прізвище дитини як і у батька - [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивач - це її син, а дитина [PERSON] - її онук. Відповідача вона ніколи не бачила, а дитина з самого народження проживає з батьком та нею. Мати дитини [PERSON] померла два роки тому, з нею позивач був у фактичному шлюбі. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання батьківства, виключення відомостей про особу як батька з актового запису та визначення прізвища дитини. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до частини 1 статті 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 122 Сімейного кодексу України (далі - СК України), дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Згідно з положеннями статті 133 СК України, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини. Відповідно до частин 1-4 статті 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до положень частини1 статті 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до положень статті 129 СК України, особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. Відповідно до частини 1 статті 20 СК України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оспорити батьківство має право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК України), шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про нього як батька дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК України), звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статті 17, частини 5 статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення ЄСПЛ у справі «Калачова проти Російської Федерації» від 07 травня 2009 року № 3451/05, § 34, «Кalacheva V. Russian Federation»). У відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року). Відповідно до підпункту 20 пункту 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 (в редакції, чинній станом на момент судового розгляду справи), якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу (смерті, розірвання шлюбу) або визнання його недійсним, державна реєстрація народження дитини проводиться у такому самому порядку, як і державна реєстрація народження дитини, батьки якої перебувають між собою у шлюбі, за винятком випадків, передбачених абзацами другим, п`ятим та сьомим цього пункту. Якщо мати дитини під час державної реєстрації народження заявляє, що її колишній чоловік не є батьком дитини, і у зв`язку з цим просить не вказувати його батьком в актовому записі про народження дитини, її прохання може бути задоволене лише за наявності спільної заяви чоловіка та дружини (колишнього подружжя) про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини, а також спільної заяви батьків про державну реєстрацію народження. У разі подання заяви про державну реєстрацію народження одним із батьків або іншою особою походження дитини від батька визначається у порядку, передбаченому абзацом другим пункту 15 цієї глави. При вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Відповідно до підпункту 2.13.1 пункту 2.13 розділу ІІ Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 року №96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за №55/18793 (в редакції, чинній станом на момент судового розгляду справи), рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Відповідно до положень статті 134 СК України, на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126, 127 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження. Аналіз викладеного вище дає суду підстав для висновку про те, що позивач є батьком дитини [PERSON] та з самого народження виховував його та піклувався про нього. Мати дитини померла [INFO] та на момент реєстрації дитини 23.03.2010 року вважалась такою, що до спливу десяти місяців від дня розірвання шлюбу проводить державну реєстрацію народження дитини. Тому реєстрація народження дитини позивача проводилась у такому самому порядку, як і державна реєстрація народження дитини, батьки якої перебувають між собою у шлюбі, за відсутності спільної заяви чоловіка та дружини (колишнього подружжя) про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини, а також спільної заяви батьків про державну реєстрацію народження. Батьком дитини було зареєстровано колишнього чоловіка [PERSON] . Водночас позивач довів належними та допустимими доказами факт того, що він є батьком дитини [PERSON] , [INFO] , тому його позовні вимоги є обґрунтованими, а зворотного відповідачем не доведено. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. З огляду на викладене вище, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання [PERSON] батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , громадянина України, уродженця міста Дніпропетровська, Дніпропетровська область, Україна, виключення відомостей з актового запису цивільного стану №299 від 23 березня 2010 року про народження дитини - [PERSON] , [INFO] , зробленого Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про громадянина України [PERSON] , [INFO] , як про батька дитини [PERSON] , [INFO] ; внесення змін до актового запису цивільного стану №299 від 23 березня 2010 року про народження дитини - [PERSON] , [INFO] , зробленого Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, та вказання батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] , прізвище, імені та по батькові дитини як « [PERSON] », [INFO] , замість « [PERSON] », [INFO] , а у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити. Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд на підстави положень ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial