Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-03 00:00:00

У серпні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 54774, 87 грн. та судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що в 2022 році [PERSON] та [PERSON] вели переговори через довірених осіб про укладення договору оренди, за умовами якого відповідач мав надати послуги оренди нежитлового приміщення, за замовленням позивача, а позивач мав сплатити на користь відповідача грошові кошти за надані послуги. Позивачем в 2022-2023 році було перераховано на розрахунковий рахунок відповідача грошову суму в загальному розмірі 54774, 87 грн., у якості передоплати за послуги, які відповідач повинен був надати, після укладення між сторонами відповідного договору. Однак, під час переговорів сторони не дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір не уклали.Станом на дату подачі позову року кошти не повернуто. Також вказує, що згідно висновку від аудиторської компанії позивачем помилково перераховано кошти. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.08.2023 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику стоірн. 01.09.2023 року суд отримав відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить в позові відмовити в повному обсязі. Заперечення проти позову мотивує тим, що перерахування позивачем грошових коштів було здійснено не помилково, оскільки позивач взяв на себе обов`язок виконати зобов`язання ФОП « [PERSON] », за договором оренди, по компенсації комунальних послуг. Так, ФОП « [PERSON] » в період з червня 2022 року по день подачі відзиву, орендує нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , нежитлове примфіщення №198 у останнього протягом 2022 року була заборгованість за комунальні послуги у розмірір 54774, 87 грн., яку він пообіцяв сплатити від імені третьої особи, такою особою була [PERSON] та [PERSON] . При цьому зазначає, що перерахунок зазначених коштів не був помилковим, він був цілеспрямованим і позивач усвідомлював який платіж виконує. Суд, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що позивач [PERSON] на рахунок відповідача [PERSON] перерахував кошти в загальній сумі 54774, 87 грн., що підтверджується платіжними інструкціями Р24А630820951D00507, Р24А519281486D47002, Р24А519279961D00810, Р24А689961056D82170, Р24А1006695720D0996 (а.с. 13, 14, 15,16, 17). Згідно висновку про результат аудиту №3 від 15.06.2023 року вбачається, що [PERSON] по розрахунковому рахуннку ІBAN [NUMBER] в банку АТ КБ «Приватбанк», МФО 305299, помилково перераховано власні грошові кошти на розрахунковий рахунок № [NUMBER] в Raiffisen Bank Jsc власником яких є [PERSON] , без будь-яких правових підстав, без договірних відносин, згідно платіжної інструкції № Р24А630820951D00507 від 21.12.2022 року на суму 10000, 00 грн., платіжної інструкції № Р24А519281486D47002 від 22.11.2022 року на суму 10000, 00 грн., платіжної інструкції № Р24А519279961D00810 від 22.11.2022 року на суму 29288, 50 грн., платіжної інструкції № Р24А689961056D82170 від 06.01.2023 року на суму 10203, 56 грн., платіжної інструкції № Р24А1006695720D0996 від 27.03.2023 року на суму 13462, 81 грн. (а.с. 12). Позов про стягнення з відповідача коштів в сумі 54774, 87 грн пред`явлений позивачем з підстав помилкового перерахування коштів, тобто набуття відповідачем майна без достатньої правової підстави, з посиланням на ст. 1212 ЦК України. Правовідносини щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави регулюються главою 83 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зобов`язання з безпідставного набуття (збереження) майна виникають за наявності таких умов: має місце набуття або збереження майна; вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України) або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється таки перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін майно у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Зазначені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду справи. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. У разі існування між сторонами договірних відносин, правовою підставою для задоволення вимог про стягнення сплачених коштів (коштів, сплачених за товар, який так і не було поставлено) є частина перша статті 670 ЦК України, а стаття 1212 ЦК України застосуванню до цих правовідносин не підлягає. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 та ч.2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню воля до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до п.1.24) Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Позивач п`ять разів перерахував кошти на картковий рахунок відповідача на загальну суму 54774, 87 грн., з вимогою про повернення помилково перерахованих коштів ні до банку, ні до відповідача не звертався, при цьому вказані перекази були виконані в різні проміжки часу, а саме в 2022 році та в 2023 році. В позовній заяві позивач зазначив факт існування між сторонами усної домовленості про оренду нежитлового приміщення та здійснення перерахування коштів на виконання такої домовленості. Зазначені обставини спростовують доводи позивача про помилкове перерахування ним коштів відповідачеві, оскільки кошти перераховані належному отримувачу, а тому підстави для стягнення з відповідача помилково перерахованих коштів відсутні. Визначення способу захисту, а саме визначення позовних вимог, обґрунтування позову певними правовими нормами, посилання на фактичні обставини справи та визначення предмету спору, процесуальним законом покладено саме на позивача. Реалізація прав відповідача на захист проти позову перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з правовими вимогами та підставами, викладеними позивачем. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. За положеннями ч.3 ст.49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Заяви про зміну підстав позову позивач не подавав. Підставою пред`явленого позову позивач визначив помилкове перерахування коштів, а не наявність усної домовленості між сторонами. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Не є зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин. Однак, в цій справі обставини помилкового перерахування коштів (тобто неналежному отримувачу) та обставини перерахування коштів належному отримувачу на виконання усної домовленості, яка надалі не була ним виконана, є взаємовиключними та не можуть доповнювати одне одного. Враховуючи, що позивач не надав суду доказів помилкового перерахування коштів на картковий рахунок відповідача, в задоволенні позову слід відмовити. За правилами ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed