Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

23 серпня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до Територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, визначивши третьою особою Третю Дніпровську державну нотаріальну контору, із вимогами про встановлення\~факту проживання\~зі спадкодавцем\~однією сім`єю\~не менш,\~як п`ять\~років до\~часу відкриття\~спадщини,\~встановлення частки\~у праві\~спільної часткової\~власності,\~визнання права\~власності на\~нерухоме майно\~в порядку\~спадкування за\~законом (а. с. 1-12). В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона є спадкоємицею четвертої черги за законом після [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , оскільки проживала з ним спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу більше п`яти років до часу відкриття спадщини після його смерті. Зазначає, що постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. від 24 червня 2022 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність документів, які за законодавством підтверджують факт родинних відносин. Натомість вона зазначає про те, що 04 березня 1961 року вона уклала шлюб з [PERSON] . [INFO] від шлюбу у них народився син [PERSON] , який [INFO] помер. 20 грудня 1978 року рішенням Красногвардійського районного народного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-1907 шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. При цьому, стверджує, що причиною розірвання шлюбу послугувало те, що на той момент [PERSON] зловживав спиртними напоями, чинив скандали та насильство щодо неї. 10 лютого 1992 року Відділом ЗАГС виконкому Красногвардійської райради народних депутатів м. Дніпропетровська зареєстровано розірвання шлюбу, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено відповідний запис за № 161 від 10 лютого 1992 року. Зазначає, що пізніше, 17 вересня 1994 року, вона уклала шлюб із [PERSON] , з яким мешкала за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Стверджує, що після таких складних життєвих ситуацій як смерть сина та другого чоловіка, вона вирішила поновити взаємовідносини з колишнім чоловіком [PERSON] . Вони вже були у немолодому (пенсійному) віці, змінились їхні погляди на життя та ставлення один до одного. Тому з 1995 року вона з [PERSON] знову почали жити спільно однією сім`єю, але шлюб не реєстрували. При цьому, у листопаді 1995 року вони, як члени сім`ї, набули у спільну сумісну (приватну) власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло виданим Дніпропетровським державним підприємством по перевезенню вантажів та пасажирів придніпровської залізниці від 28 листопада1995 року № 3127, право власності на яку зареєстроване ДМБТІ за №26n-119. Стверджує, що в цій же квартирі вони і мешкали, як сім`я, у них відновились фактичні шлюбні відносини, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, за рахунок якого придбавали необхідні для життя речі, продукти харчування, ліки та все необхідне, оплачували комунальні послуги та несли інші необхідні витрати. Між ними налагодились стосунки, вони почали ставились один до одного як подружжя, називали один одного «чоловік» та «дружина» відповідно. Піклувались один про одного. Всі оточуючі сприймали їх як подружжя, як сім`ю. Вони, як подружжя, відвідували своїх друзів сім`ї, самі запрошували у гості, влаштовували родинні свята. [INFO] [PERSON] помер, а вона здійснювала організацію його поховання. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. 13 квітня 2011 року вона звернулась до державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. з заявою за № 467 про прийняття спадщини після померлого [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. від 24 червня 2022 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність документів, які за законодавством підтверджують факт родинних відносин. Крім того, у даній постанові державним нотаріусом зазначено, що за даними Спадкового реєстру померлий [PERSON] залишив заповіт від 16 березня 1996 року, за яким заповідав все належне йому майно на ім`я іншої особи. Втім, будь-які особи з заявами про прийняття спадщини після його смерті не звертались та фактично спадщину не приймали. Зауважує, що інші спадкоємці за законом, крім неї, відсутні, бо їх син [PERSON] помер, не маючи дітей. Інших родичів померлий не мав. Вказує, що оскільки особа, на ім`я якої було залишено заповіт, не прийняла спадщину, не зверталась з відповідними заявами та не прийняла її фактичним проживанням із спадкодавцем, право на спадкування після померлого [PERSON] здійснюється за законом. Стверджує, що спадкоємці першої, другої та третьої черги, що мають право на спадкування після [PERSON] , відсутні. Тому, враховуючи те, що вона з 1995 року по день відкриття спадщини [INFO] , проживала спільно з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу (перебували у фактичних шлюбних відносинах), вважає, що вона має право на спадкування за законом, як спадкоємець четвертої черги, та є такою, що прийняла спадщину після померлого [PERSON] , тому з метою встановлення у судовому порядку відповідного юридичного факту та захисту свого права на спадкування після смерті [PERSON] за законом, як спадкоємець четвертої черги, вона вимушена звернутися з вказаним позовом до суду. Разом з цим зазначає, що оскільки вона разом з [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] , частки в якій не визначені, то відповідно до принципу рівності, частка кожного із співвласників складає , а отже, для оформлення її спадкових прав вона змушена звернутись до суду з вимогою про визначення частки померлого в праві спільної сумісної власності, а саме визначити, що частка померлого [INFO] [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становить та входить до складу спадщина після смерті [PERSON] . Тому прохає суд встановити факт її проживання однією сім`єю з [PERSON] в період часу не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 1995 року по [INFO] включно, за адресою: [ADDRESS] та, визначити, що частка померлого в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , становить частини, а також визнати за нею на вказану частку квартири право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 25 серпня 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 20 вересня 2022 року на 13 годину 30 хвилин (а. с. 84-85), копія якої надіслана учасникам справи 25 серпня 2022 року за вихідним № 13913/22-вих/2/204/1996/22 (а. с. 86). 01 грудня 2022 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] (а. с. 129-133), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає те, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Також вказує на те, що не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу самі по собі покази свідків, а тому вважає, що позивачка матиме право на спадкування майна померлого лише тоді, коли доведе факт проживання з ним однією сім`єю. Натомість, вважає, що надані до матеріалів справи документи не підтверджують факту родинних відносин, а тому їх не можна брати до уваги, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 20 березня 2023 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 30 хвилин 02 травня 2023 року (а. с. 180), копія якої надіслана учасникам справи 20 березня 2023 року за вихідним № 9089/23-вих/2/204/435/23 (а. с. 181). Протокольною ухвалою суду від 02 травня 2023 року, до участі у справі в якості третьої особи залучено [PERSON] (а. с. 188-190). Протокольною ухвалою суду від 20 червня 12023 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 200-202). У судовому засіданні представник позивачки адвокат Пономарьов А.А., позовні вимоги підтримав, прохав задовольни, обґрунтування надав аналогічні тексту позовної заяви. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, обґрунтування надав аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. У судове засідання третя особа [PERSON] та її представник адвокат Переверзев І.В. не з`явилися, останній надав клопотання про розгляд справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги підтримали в повному обсязі, прохали їх задовольнити (а. с. 196-199). У судове засідання представник Третьої Дніпровська державної нотаріальної контори не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 215), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04 березня 1961 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а. с. 17). У шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25 грудня 1961 року (а. с. 18). Рішенням Красногвардійського районного народного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 1978 року по справі № 2-1907, шлюб між позивачкою та [PERSON] розірвано (а. с. 20-21), про що 10 лютого 1992 року Відділом РАЦС виконкому Красногвардійської райради народних депутатів м. Дніпропетровська складено актовий запис № 161 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 10 лютого 1992 року (а. с. 22) та, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00032924281 від 02 жовтня 2021 року. (а. с. 23-24). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 20 січня 1989 року (а. с. 19). 17 вересня 1994 року позивачкою було укладено шлюб зі [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 17 вересня 1994 року (а. с. 25). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21 червня 1995 року (а. с. 26). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , що видане Дніпропетровським державним підприємством по перевезенню вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці від 28 листопада 1995 року (а. с. 33), [PERSON] та [PERSON] набули на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] та зареєстрували у МБТІ в реєстровій книзі за № 26п-119 (а. с.34). З довідки про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги від 05 березня 1996 року (а. с. 35) вбачається, що у кв. [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] (власник) та [PERSON] (чоловік). Відповідно до відомостей з довідки про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги від 03 липня 2003 року (а. с. 37) вбачається, що у кв. [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] (власник) та [PERSON] (чоловік). З довідки виданої КЖЕП «Південне № 4» від 04 вересня 2007 року вбачається, що у кв. [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] (власник) та [PERSON] (чоловік) (а. с. 64). Відповідно до довідки, виданої КЖЕП «Південне № 4» від 08 листопада 2007 року вбачається, що у кв. [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] (власник) та [PERSON] (чоловік) (а. с. 64). З довідки виданої КЖЕП «Південне № 4» від 28 лютого 2008 року вбачається, що у кв. [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] (власник) та [PERSON] (чоловік) (а. с. 65). Як вбачається з акту про спільне проживання від 27 листопада 2021 року (а. с. 39), що підписаний сусідами та завірений головою ОСББ «Каверіна, 26», останні засвідчили, що [PERSON] та [PERSON] , проживали як сім`я у кв. [ADDRESS] з 1997 року по 09 червня 2008 року. Також судом встановленого, що позивачка здійснювала оплату за користування комунальними послугами за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого надано копії відповідних квитанції з 2001 року по 2008 рік (а. с. 53-59). 13 квітня 2011 року [PERSON] звернулася до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] (а. с. 90 на звороті). Зі спадкової справи № 266/2011, що відкрита після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а. с. 90-112) вбачається, що останній заповів все свої майно [PERSON] (а. с. 93 на звороті - 94). В газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр», у випуску № 111 (7232) від 18 травня 2022 року (а. с. 98 та на звороті) розміщено оголошення про запрошення [PERSON] до Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори (м. Дніпро, вул. Робоча, 22а) щодо спадщини [PERSON] , померлого [INFO] . З відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а. с. 108) вбачається, що на дату смерті [PERSON] , останні був зареєстрованим у кв. [ADDRESS] . Склад зареєстрованих осіб на день його смерті становить одна особа [PERSON] 24 червня 2022 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а. с. 111-112), зокрема відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом згідно ст. 1264 ЦК України на майно після смерті померлого [INFO] [PERSON] . Так, підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії державним нотаріусом у постанові зазначено те, що факт родинних відносин спадкоємця зі спадкодавцем не підтверджено, а усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, [PERSON] заповів на ім`я іншої особи. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаної статті вбачається, що суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18. Нормами ч. 2 ст.\~3\~СК України\~визначено,\~що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. З огляду на вищевикладене, з урахуванням того, що позивачка з 04 березня 1961 року по 10 лютого 1992 року офіційно перебувала в шлюбі із [PERSON] , який, не дивлячись на те, що вони офіційно розлучилися, з 1996 року та по дату його смерті (по [INFO] ) постійно мешкав разом з позивачкою, яка вела із ним спільне господарство та доглядала його до самої його смерті, здійснювала його поховання, що підтверджується допустимими, достатніми та достовірними доказами, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню, шляхом встановлення факту її проживання однією сім`єю з [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , у квартирі [ADDRESS] у період часу з 1996 року по 09 червня 2008 року. Щодо позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суду зазначає наступне. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та\~Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з приписами ст. ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Приписами ст.\~1216\~ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217\~ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Приписами ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього\~Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Так, з матеріалів справи вбачається, що 16 березня 1996 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося [PERSON] (а. с. 93 на звороті та 94). Натомість, як вбачається з матеріалів спадкової справи остання із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася (а. с. 89-112). Так, нормами ст.\~1258\~ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Приписами ст.\~1264\~ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Як вже\~встановлено судом,\~позивачка проживали\~зі спадкодавцем\~ [PERSON] \~однією сім`єю з\~1996\~року по\~ [INFO] ,\~тобто більше\~ніж п`ять\~років до часу відкриття спадщини. Статтею 1297\~ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до\~вимог ст.\~328\~ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивачки існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно з вимогами ст. 3 вказаного Закону, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~58\~Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст.\~5\~ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що право спільної сумісної власності спадкодавця [PERSON] на квартиру [ADDRESS] доведено наведеними вище обставинами та доказами, зокрема, свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 28 листопада 1995 року, що видане Дніпропетровським державним підприємством по перевезенню вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці (а. с. 33), приймаючи до уваги те, що спадщину за заповітом після смерті [PERSON] [PERSON] , не прийняла, а позивачка є єдиною спадкоємицею за законом четвертої черги, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю з 1996 року по [INFO] та є такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла через те, що факт її родинних відносин зі спадкодавцем не підтверджений документально, а на все спадкове майно складено заповіт на ім`я іншої особи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та доцільність визнання за нею права власності на частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд доходить висновку, що судові витрати по справі повинні бути покладені на позивачку. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial