Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що 03.12.2021 від начальника внутрішньо портової механізації [PERSON] йому було вручено повідомлення відповідача щодо необхідності проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVІD-19, з яким він був ознайомлений. 09.12.2021 був складений акт відмови надати документ про щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації формою №028/1-о, на підставі повідомлення від 03.12.2021. Після складання акту відповідач вручив наказ №1715-ос від 09.12.2021 про відсторонення від роботи. Відсторонення вважає незаконним з підстав того, що в жодному документі такого зобов`язання з його сторони немає. Так само не передбачені повноваження відповідача про відсторонення його з роботи з підстав відсутності вказаного щеплення. Звертає увагу суду, що у наказі МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» №2153 від 04.10.2021, його професія не вказана. Посилання відповідача у наказі № 1715-ос від 09.12.2021 як на підставу для відсторонення його від роботи на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 03.12.2021, вважає порушенням вимог ч.ч.2,6 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». І навпаки, наказ № 1715-ос від 09.12.2021 про відсторонення від виконання роботи не містить відомостей на підтвердження відмови позивача здійснити щеплення у порядку, встановленому ч.6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Вимога відповідача надати відомості, що стосуються наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, є грубим порушенням вимог ст.19 Конституції України, права позивача на конфіденційність та повагу до його приватного життя. Ухвалою судді Южного міського суду Одеської області Горяінової К.А. від 17.12.2021 позовну заяву залишено без руху (а.с.21). Ухвалою судді Южного міського суду Одеської області Горяінової К.А. від 29.12.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін (а.с.33). 02.02.2022 від ДП «МТП «Южний» до суду надійшов відзив, згідно якого, відповідач вважає доводи позивача безпідставними та необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач працює в ДП «МТП «Южний» на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6 розряду дільниці з ремонту та ТО електрообладнання кранів BPP-2 внутрішньопортової механізації. 03 грудня 2021 року відповідач письмово, під підпис, повідомив позивача про те, що з 09.12.2021 на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників підприємства, а також запропонував останньому надати документ встановленого зразка, що підтверджує отримання позивачем повного курсу вакцинації проти COVID-19 чи міжнародний, іноземний або внутрішній сертифікат, що підтверджує вакцинацію або цифровий COVID-сертифікат про одужання, або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 №595. Також, вказаним повідомленням, відповідач повідомив позивача про те, що у разі ненадання одного із перелічених документів до 08.12.2021 з 09.12.2021 його буде відсторонено від роботи. 09.12.2021 відповідачем складено акт про ненадання позивачем жодного із перелічених у повідомлені документів. Наказом відповідача від 09.12.2021 № 1715-ос позивача було відсторонено від роботи з 09.12.2021 без збереження заробітної плати, до усунення причин, що зумовили таке відсторонення. Оскільки позивач є працівником державного підприємства, що належить до сфери управління центральних органів виконавчої влади та підприємства включеного до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83, не підтвердив проходження обов`язкового профілактичне щеплення проти COVID-19, не підтвердив наявність протипоказань до вакцинації, відповідач зобов`язаний був, відповідно до діючого законодавства відсторонити позивача від роботи. Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки, оскільки за ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності. Відповідач звертає увагу, що відсторонення позивача від роботи, було здійснено у повній відповідності із нормами законодавства, а відтак позов [PERSON] є безпідставним та необґрунтованим, а обставини викладені в ньому стосовно незаконних дій відповідача, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами (а.с.36). 10.02.2022 від [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач звертає увагу суду, що відсторонення з 09.12.2021 незаконне, а саме на підставі того, що термін дії постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 карантин закінчився на території України 28 лютого 2021 року. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази. За віддання і виконання явно злочинного розпорядження наказу настає юридична відповідальність. Із наведених норм вбачається, що акти і норми, які суперечать Конституції, заборонено видавати та виконувати. Не може вважатись законним акт, навіть правильний за змістом, який виданий із порушенням процедури, оскільки в такому випадку будуть нівельовані норми верховенства права і буде порушений правопорядок. Відповідно до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється і відміняється Кабінетом Міністрів України. Повноважень продовжувати карантин за допомогою внесення змін, немає. Проте Кабінет Міністрів України не є абсолютно вільним в цьому питанні - це повноваження Кабміну обмежене законом. Головний державний санітарний лікар, також, не є абсолютно вільним в цьому питанні. Його повноваження на ініціювання карантину, виникають лише в тому випадку, коли в Україні вже введено надзвичайний стан. Відтак, законною і такою, що не суперечить Конституції України є наступна процедура введення в Україні карантину: Президент видає Указ про введення надзвичайного стану. Верховна Рада затверджує цей Указ. Указ набуває чинності. Головний санітарний лікар подає в Міністерство охорони здоров`я України подання щодо звернення до Кабінету Міністрів України з пропозицією про встановлення карантину. Міністерство охорони здоров`я України порушує перед Кабінетом Міністрів України питання про встановлення карантину. Кабінет Міністрів України встановлю карантин. Карантин набуває чинності. При цьому, всі чотири дії є обов`язковими і хронологічними. Тобто, до виконання першої та другої дії, четверта відбутись не може. Як відомо, надзвичайний стан в Україні не введено. Відповідно, станом на цей момент головний санлікар ще не отримав повноважень ініціювати карантин, а у Кабінеті Міністрів не було підстав встановлювати карантин (а.с.60). Ухвалою судді Южного міського суду Одеської області Лемця С.П. від 09.05.2023 справу прийнято до свого провадження, постановлено розгляд справи здійснити у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.73). Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 24.08.2023 замінено відповідача ДП «МТП «Южний» у справі, залучивши до участі у справі його правонаступника ДП «МТП «Південний» (а.с.120). Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 24.08.2023 витребувано у ДП «МТП\~«Південний» довідку про\~заробітну плату\~позивача за\~січень-грудень\~2021\~року із зазначенням середньоденного заробітку (а.с.121). Свідок [PERSON] , який є керівником внутрішньопортової механізації ДП «МТП «Південний», в судовому засіданні пояснив, що позивач знаходиться в його підпорядкуванні. На час відсторонення позивача чисельність підрозділу складала близько 280 чоловік, позивач займав посаду електромонтера та в процесі роботи контактував приблизно із 40 людьми, крім того відвідував загальну їдальню підприємства. В судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву, просив її задовольнити з підстав зазначених у позові та відповіді на відзиві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви, з підстав зазначених у відзиві. Вислухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. З 08.08.2011 позивач працює у Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Южний» на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування внутрішньопортової механізації (а.с.28-30). 03.12.2021 позивача ознайомлено з повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, згідно якого запропоновано до 08.12.2021 надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ №595 від 16.09.2011. Крім того роз`яснено наслідки ненадання визначених документів у виді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати (а.с.12). 09.12.2021 позивача ознайомлено з актом про відмову від 09.12.2021, згідно якого він не надав жодного з вищевказаних документів (а.с.14). 09.12.2021 т.в.о. директора ДП «МТП «Южний» видано наказ №1715-ос про відсторонення від роботи, згідно якого на підставі ст.46 КЗпП, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, п.41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, [PERSON] відсторонено від роботи з 09.12.2021, без збереження заробітної плати, до усунення причин, що його зумовили. Крім того, на даному наказі стоїть відмітка, що позивач з ним не згоден (а.с.13). 13.12.2021 позивачем направлено на адресу відповідача заперечення на наказ про відсторонення №1715-ос, згідно якого він посилається на те, що пред`явлення вищевказаних документів суперечить ст.39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», відповідно до якої людина має право на таємницю про стан свого здоров`я. Також, оскільки в Україні не запроваджено військовий чи надзвичайний стан, п.41-6 постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 суперечить ст.ст.8, 19, 43, 64 Конституції України (а.с.9). Відповідно до наказу ДП «МТП «Південний» №358-ос від 03.07.2023 [PERSON] приступив до виконання своїх посадових обов`язків, після відсторонення від роботи, з тарифною ставкою згідно штатного розпису, з доплатою за шкідливі умови праці 4% (а.с.95). Відповідно до наказу ДП «МТП «Південний» №358-ос від 03.07.2023 позивачу за його заявою надано відпустку з 03.07.2023 по 17.08.2023 (а.с.101). Відповідно до наказу ДП «МТП «Південний» №447-ос від 18.08.2023 позивачу за його заявою надано відпустку з 18.08.2023 по 15.11.2023 (а.с.104). Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України). Частиною першою\~статті 46 КЗпП України\~передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб»\~(далі - Закон № 1645-ІІІ) визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. За\~статтею 1 Закону № 1645-ІІІ\~протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій. Стаття 11 цього Закону\~визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Частиною першою\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ\~передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому\~законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ). У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267\~(у редакції\~постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених\~законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 зазначеного Положення). Наказом Міністерством охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Наказом Міністерством охорони здоров`я України від 01.11.2021 № 2393 (набрав чинності з 09.12.2021), було затверджено зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», затвердженого Наказом Міністерством охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153. Так, на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: 1.Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2.Місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3.Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно- технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. 4.Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади. 5.Установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів. 6.Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави»\~затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі - Перелік № 83), до якого віднесено, зокрема, Державне підприємство "Морський торговельний порт "Южний". Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096\~доповнено постанову Кабінету Міністрів України № 1236 новим пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до\~статті 46 КЗпП України, частини другої\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ\~та частини третьої\~статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: - на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1\~Закону України\~«Про оплату\~праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; - строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в\~Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»\~(далі - Закон № 4004-XII) та в Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої\~наказом МОЗ України № 66 від 14 квітня 1995 року\~(далі -\~Інструкція № 66). Відповідно до пункту 2.3\~Інструкції № 66\~з урахуванням змін, внесених\~наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб. Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2\~Інструкції № 66\~особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897. Відповідно до пункту 2.2\~Інструкції № 66\~право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб. Пунктом 2.5\~Інструкції № 66\~визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї\~Інструкції. Згідно з пунктом 2.7\~Інструкції № 66\~термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї\~Інструкції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 наголосила на тому, що положення абзацу шостого частини першої\~статті 7 Закону № 4004-XII\~та\~Інструкції № 66\~не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки\~Законом № 4004-XII.\~Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096\~передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до\~статті 46 КЗпП України, частини другої\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ\~і частини третьої\~статті 5 Закону України «Про державну службу». Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (див. пункт 11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21). Доводи позивача про незаконність карантину, неврахування відповідачем чинного законодавства України та практики ЄСПЛ щодо втручання у право позивача на повагу до його приватного життя, суд вважає помилковими з огляду на наступне. Наказом МОЗ від 25 лютого 2020 року № 521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19. 11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19. Постановою від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(далі - Постанова № 211) Кабінет Міністрів України у межах усієї території України встановив карантин на період із 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників). Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року № 215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211»\~назву і текст Постанови № 211 викладено в новій редакції. У подальшому, з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції\~постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 квітня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928, від 23 грудня 2022 року № 1423, від 25 квітня 2023 року № 383 карантин неодноразово продовжувався (останнього разу - до 30 червня 2023 року). Наведені\~постанови\~встановлювали низку карантинних заходів та обмежень, суворість яких визначалася з огляду на епідемічну ситуацію в державі та її окремих регіонах. 24 грудня 2020 року МОЗ видало наказ № 3018, яким затвердило «Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках» (далі - Дорожня карта). Дорожня карта передбачала, що імунізація населення безпечною та ефективною вакциною проти коронавірусної хвороби COVID-19 є найважливішим компонентом стратегії Уряду України в подоланні гострої фази пандемії коронавірусної хвороби COVID-19. Загальною метою здійснення масової вакцинації населення стало припинення поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні. Дорожня карта в первинній її редакції передбачала, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп, проте наказом МОЗ від 27 жовтня 2021 року № 2362 абзац про добровільність цієї вакцинації було виключено. Поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні зумовлювало нагальну потребу вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме: для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети (див.: пункт 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21). Щодо пропорційності втручання у приватне життя, то Верховним Судом у справі №130/3505/21 зазначено, що за відсутності індивідуалізуючих ознак конкретного спору, відповідно до пункту 14.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, розглядаючи цю категорію справ, суд повинен оцінювати виключно питання пропорційності описаного втручання у приватне життя позивача. Критерії оцінки пропорційності Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пункті 14.9 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21. Зокрема, потрібно враховувати такі обставини: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. У відповідності до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Застосовуючи наведені критерії оцінки пропорційності втручання у приватне життя позивача, суд бере до уваги висновки, зроблені Верховним Судом під час розгляду справи №130/3505/21 про те, що держава зобов`язана здійснити ефективні заходи - зокрема, правове регулювання та відповідну адміністративну практику - з метою захисту людини і суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. Через поширення хвороби під загрозою опинилося життя і здоров`я людей, фундаментальні конституційні цінності. Під час протидії пандемії право на життя і право на охорону здоров`я є найбільш тісно пов`язаними. Відповідно до частини першої\~статті 27 Конституції України\~кожна людина має невід`ємне право на життя. Згідно з частиною першою\~статті 49 Конституції України\~кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Зв`язок між цими конституційними правами полягає в тому, що недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я в умовах пандемії можуть означати безпосереднє посягання на право кожної людини на життя. Аналізуючи зазначені вимоги законодавства та враховуючи, що під час виконання позивачем як електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування ДП «МТП «Южний» посадових обов`язків була необхідність у контактуванні з іншими працівниками цього підприємства, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (зокрема дистанційну або надомну) відповідач організувати позивачу не може, тому відповідач правомірно був змушений ухвалити рішення про відсторонення позивача від роботи. З огляду на те, що за позивачем на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновляється одразу після усунення позивачем причин, що зумовили його відсторонення від роботи та після його допуску до роботи (виконання робіт), що фактично і було зроблено відповідачем 03.07.2023, тому відсутнє порушення права позивача на працю, передбачене у\~статті 43 Конституції України. У постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Застосовуючи стандарт переваги більш вагомих доказів, суд вважає, що принцип пропорційності втручання у право позивача на повагу до його приватного життя не було порушено в результаті відсторонення його від роботи у зв`язку з непроходженням обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 на час до моменту, коли буде усунуто причини такого відсторонення. За обставинами даної справи, загроза створення небезпеки оточуючим діями позивача (його бездіяльністю) переважає над метою обмеження втручання у право на повагу до його приватного життя. У цій справі позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення позивача від роботи становило непропорційне втручання у його приватне життя. Таким чином, суд, вирішуючи спір про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати\~як похідної позовної вимоги - за час відсторонення від роботи, керується тим, що обов`язковість щеплень є втручанням у право особи на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції, але таке втручання є виправданим з огляду на потребу охорони громадського здоров`я інших осіб, для попередження поширення серед населення захворювання, яке належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби, тому право позивача на працю тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач не вакцинувався проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, що є обов`язковим, та не надав медичну довідку належної форми про абсолютні протипоказання для вакцинації. Отже, відсторонення позивача відбулося правомірно, підставно та у порядку, передбаченому законодавством, оскільки характер виконуваної позивачем роботи передбачає велику кількість соціальних контактів на робочому місці, а тому відсутність вакцинації у позивача проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих. Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, Верховний суд у справах вказаної категорії виснував, що таке індивідуальне обмеження, а саме: тимчасове відсторонення невакцинованого працівника, відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. Вказаних висновків Верховний Суд дійшов, зокрема у постановах від 26 квітня 2023 року у справі № 146/1911/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 286/3965/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 203/268/22, від 12 квітня 2023 року у справі № 130/3554/21, від 22 березня 2023 року у справі № 589/5280/21, і така практика є усталеною. Зазначені, а також інші доводи, наведені в позовній заяві та відповіді на відзив не можуть бути підставами для задоволення позову, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального і процесуального права. Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що відсторонення від роботи позивача було здійснено відповідачем відповідно до норм чинного законодавства, а тому відсутні правові підстави для скасування наказу № 1715-ос від 09.12.2021. Вимоги в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають, як похідні від законності оспорюваного наказу. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed