Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-01 00:00:00

[PERSON] 02 серпня 2023 р. звернувся до суду з позовом до\~ [PERSON] про забезпечення повернення малолітньої дитини до Італійської Республіки. Зазначав, що\~він та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Мілан Італійської Республіки. Дитина від народження та до вивезення в Україну зростала в Італійській Республіці. [PERSON] 28 липня 2022 р., після сварки з ним, вирішила покинути подружній будинок разом з їх сином, [PERSON] . Вона написала та підписала документ, в якому повідомила, що переїде в будинок до подруги в м.Мілан, і що він зможе бачити свого сина, коли захоче. Через три дні він отримав ьелефонний дзвінок від [PERSON] , як повідомила йому, що вона разом з їх сином перебувають в Україні, і що вони залишаться там деякий час, щоб вона змогла піклуватися про свою бабусю. Після чого [PERSON] підтвердила, що вони повернуться до Різдва, а саме до 20 грудня 2022 р., але згодом виявилося, що малолітній [PERSON] , впавши з ліжка, начебто зламав ключицю і тому [PERSON] заявила, що не може повернутись. У зв`язку\~з цим, 01 березня 2023 р. він звернувся до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей через Центральний орган Італійської Республіки з заявою про сприяння поверненню дитини до Італійської Республіки Міністерство юстиції України звернулося з метою роз`яснення [PERSON] положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Італійської Республіки. 21 квітня 2023 р. було отримано пояснення [PERSON] , відповідно до яких остання не має наміру повертатися з дитиною в Італійську Республіку. Таким чином, [PERSON] здійснила незаконне вивезення та незаконне утримування дитини на території України, порушує право дитини на належне батьківське виховання, а також право\~ [PERSON] особисто брати участь у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини. Просив визнати незаконним переміщення та подальше утримування [PERSON] на території України малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Зобов`язати [PERSON] повернути малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , до місця постійного проживання в Італійській Республіці протягом 10-ти днів з дати отримання повного тексту рішення суду. Якщо [PERSON] відмовиться повертати мамолітню дитину [PERSON] , [INFO] , відібрати дитину і передати батькові [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , для забезпечення повернення дитини до Італійської Республіки. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Вважає, що відповідачка порушує право дитини на належне батьківське виховання, а також право позивача особисто брати участь у вихованні дитини, право на визначення місця проживання дитини. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали, подали відзив на позов, в якому вказували, що дитина [PERSON] є громадянином України, його в`їзд в Україну і проживання в Україні, більше як один рік, разом із своєю матір`ю, громадянкою України, здійснено на законних підставах, саме як громадянина України. Ніколас в Україні має постійне місце проживання, відвідує дитячий навчальний заклад. В нього є родичі в Україні, в дитячому садку друзі. Неподалік проживає бабуся, до якої дитина часто навідується. Дитина перебуває під наглядом лікарів, відповідачка ретельно слідкує за станом здоров`я сина, дитина здорова, фізично розвинута. Дитина прижилась у своєму новому середовищі, має сталі сімейні зв`язки, вважає своє місце проживання, саме місцем проживання своєї сім`ї, постійним, комфортним. Проживає у с.Банчени Чернівецького району Чернівецької області, згідно із актом обстеження матеріально-побутових умов від 07.08.2023 р., умови проживання відмінні, у [PERSON] є окрема кімната, обладнана місцем для навчання і відпочинку. Дитина забезпечена всім необхідним для нормального життя та розвитку. Відповідачка багато часу приділяє синові, займається його розвитком. Сама працевлаштована, має стабільні доходи. Причиною того, що відповідачка [PERSON] була змушена виїхати разом із малолітнім сином [PERSON] , [INFO] із Італійської Республіки до України є жорстоке поводження щодо неї з боку її чоловіка [PERSON] , позивача у справі. Жорстоке поводження з боку чоловіка проявлялося у неодноразовому психологічному насильстві, у вигляді погроз фізичною розправою, відповідачка змушена була звертатися із приводу цього до правоохоронних органів, але ніяких дій зі сторони останніх вчинено не було. Крім того, [PERSON] участі у вихованні сина та його утриманні фактично не приймав. Більше того, позивач не має роботи, його житло не відповідає житловим нормам для проживання дитини, дитина не мала своєї кімнати (однокімнатна квартира площею 40 кв.м). Вважають, що малолітня дитина [PERSON] прижилась у новому середовищі в Україні, має тісний зв`язок із матір`ю, а тому повернення малолітньої дитини до його батька до Італійської Республіки не є доцільним, адже у випадку примусової зміни укладу життя малолітньої дитини та повернення до Італійської Республіки існуватиме серйозний ризик заподіяння дитині психічної травми. Просили в позові відмовити. Представник Органу опіки і піклування Острицької сільської ради в судовому засіданні вважала, що при вирішенні питання про визначення місця проживання [PERSON] необхідно враховувати, що матір`ю [PERSON] створені всі умови необхідні для всебічного розвитку малолітнього [PERSON] , [INFO] . Мати піклується про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідачки, представника відповідачки, представника третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянином Італійської Республіки. [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Мілан Італійської Республіки. Згідно свідоцтва про громадянство за №101 частина 1 серія А, рік 2018, [PERSON] , який народився [INFO] має Італійське громадянство. Між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у м.Колоньо Монцезе, Італійської Республіки 10 червня 2017 р. Відповідо до довідки про сімейний стан від 08.02.2023 р., за адресою [ADDRESS] республіка зареєстровано родину: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідо до довідки про місце проживання від 08.02.2023 р., [PERSON] , [INFO] , є зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] республіка. На даний час триває процес розірвання шлюбу між сторонами [PERSON] та [PERSON] [PERSON] 30 липня 2022 р. здійснила вивезення\~дитини [PERSON] в Україну з Італійської Республіки. [PERSON] звернувся до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей через Центральний орган Італійської Республіки з заявою про сприяння поверненню дитини до Італійської Республіки 01 березня 2023 р. Міністерство юстиції України звернулося з метою роз`яснення [PERSON] положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Італійської Республіки. 21 квітня 2023 р. отримано пояснення [PERSON] , відповідно до яких остання не має наміру повертатися з дитиною в Італійську Республіку. В поясненнях наданих в.о. начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 21.04.2023 р. [PERSON] зазначила, що наразі проживає в с.Подвір`ївка Дністровського району, зв`язок з батьком дитини підтримує. Але, на жаль, з цією людиною не можливо знайти спільну мову, так як при кожній розмові з його боку зчиняється крик, нецензурна лексика. Влітку, 28 липня 2022 р. її чоловік почав чергову сварку, в якій погрожував їй фізичною розправою. Раніше були заяви до працівників поліції. Але ніяких дій з їхнього боку не було вчинено. Два роки тому між ними була подібна ситуація, після якої вона покинула будинок [PERSON] і, взявши дитину, поїхала в Україную Приблизно за пів року, її чоловік [PERSON] вмовив її повернутися до його дому, пообіцявши що змінить своє ставленя до неї. Але ситуація тільки погіршилась. Зазначала, що син є громадянином України. Згідно довідки УДМС України в Чернівецькій області за №7314-000018935 від 15.04.2023 р. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований громадянином України.\~\~\~\~ Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 04.08.2023 р. [PERSON] , вона проживає по [ADDRESS] разом з сином [PERSON] , [INFO] . Умови проживання задовільні. Згідно інформації наданої Горбівським закладом дошкільної освіти «Пролісок» від 01.09.2023 р., [PERSON] , [INFO] , відвідує І старшу групу Гообівського ЗДО «Пролісок» з 01 вересня 2023 р. Згідно характеристики Острицької сільської ради від 04.08.2023 р. [PERSON] зарекомендувала себе з позитивної сторони. З 08 серпня 2023 р. працює робітницею на фермерському господарстві «Хуцану». Відповідно до\~статті 9 Конституції України\~та\~статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України»\~чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Положеннями частини першої\~статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України»\~передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з частиною другою\~статті 3 ЦПК України\~якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. У частині четвертій\~статті 10 ЦПК України\~визначено, що суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 р. і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до\~Закону України від 11.01.2006 р. №3303-IV\~Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної 25 жовтня 1980 р. в м.Гаага (Нідерланди). Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Італійською Республікою з 01 березня 2007 р. Згідно зі статтями 1, 2 Конвенції цілями цієї Конвенції є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до\~\~\~\~ будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. За змістом частини другої статті 3 Конвенції права піклування, згадані в пункті а), можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої\~статті 3 Конвенції). Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримування дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини. Частиною першою статті 12 Конвенції визначено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини). Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі (частина друга статті 12 Конвенції). Стаття 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулась зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо. Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо. У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав\~\~людини й основних свобод (стаття 20 Гаазької конвенції). Інтерес дитини в тому, щоб не бути вивезеною зі свого постійного місця проживання без достатніх гарантій стабільності в нових умовах, поступається перед основним інтересом будь-якої особи не бути підданій фізичній або психологічній загрозі або поміщеній в нетерпиму обстановку. При цьому судові та адміністративні органи зобов`язані, серед іншого, невідкладно розглядати запити про повернення, в тому числі й апеляційні скарги. Невідкладні процедури слід розглядати як процедури, які є одночасно і швидкими, і ефективними: швидкі рішення за Гаазькою конвенцією служать найкращим інтересам дітей. Під правами піклування розуміються відповідні повноваження, що виникають на підставі законодавчого акта, рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що тягне юридичні наслідки. Права піклування включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права доступу включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Гаазька конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Гаазької конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років. Право піклування в контексті Гаазької конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції. Розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди насамперед повинні враховувати, що частина перша статті 13 Конвенції покладає обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести. Предметом позову у цій справі є виключно вимога про повернення малолітньої дитини в порядку виконання державою Україна взятих на себе міжнародних зобов`язань. Відповідно до положень частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що дитина [PERSON] з моменту народження і до його переміщення на територію України постійно проживав у Італійській Республіці, обидва з батьків здійснювали ефективно право піклування про неї. Наявні умови, за яких держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема: Італійська Республіка є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення місця проживання дитини; дії щодо переміщення та утримування дитини за кордоном порушують права піклування [PERSON] , оскільки батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок переміщення та подальшого знаходження дитини в Україні; позивач здійснював права на опіку до переміщення дитини та здійснював би такі права, якби не переміщення; дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією відносинах між двома державами. З матеріалів справи вбачається, що переміщення дитини відбулось 30 липня 2022 р., [PERSON] звернувся до Міністерства юстиції України про сприяння поверненню дитини до місця її постійного проживання 01 березня 2023 р., а 25 липня 2023 р. позивач повідомив Міністрество юстиції України, що він підтримує свою заяву про повернення та просив розпочати судові процедури щодо повернення дитини до місця постійного проживаня в Італійській республіці, тобто у термін менше року після її незаконного переміщення. Тому відсутні підстави досліджувати питання про те, які умови для проживання, виховання і розвитку дитини створені її матір`ю в Україні, чи прижилася малолітня дитина у своєму новому середовищі. Не можна погодитися з посиланнями [PERSON] , що [PERSON] фактично не здійснював піклування щодо малолітнього [PERSON] під час його проживання в Італійські Республіці, оскільки ініційований батьком спір про повернення дитини свідчить про його прагнення до здійснення піклування і реалізації своїх батьківських прав відносно малолітньої дитини. З матеріалів справи вбачається, що батько продовжував спілкуватись з дитиною і після виїзду [PERSON] з дитиною на територію України. Відповідачкою не доведено наявності підстав для відмови у поверненні дитини за постійним місцем проживання до Італійської Республіки, не надано доказів на підтвердження того, що існує серйозний ризик того, що таке повернення загрожує дитині психологічною або фізичною небезпекою, чи що внаслідок повернення дитина потрапить у нестерпні умови, а також, що повернення дитини не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини і основоположних свобод. Наявність у [PERSON] громадянства України, місця проживання разом з матір`ю в Україні станом на час розгляду справи не може бути аргументом задля неповернення дитини до держави її постійного проживання (до моменту незаконного утримання), оскільки ані громадянство батьків, ані громадянство дитини не має вирішального значення при розгляді цього спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.04.2021 р. у справі №522/97/20 (провадження №61-3074св21) зазначено, що «місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини. Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31.10.2018 р. у справі №405/2584/17 вказано, що «розглядаючи питання щодо повернення дитини до держави постійного проживання, суд не може вирішувати по суті питання щодо піклування про дитину та визначення її місця проживання, оскільки це питання, виходячи зі змісту статті 16 Конвенції, належать до виключної компетенції держави постійного проживання дитини». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 р. у справі №344/12248/16-ц (провадження №61-12975св18) зроблено висновок, що «рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання не є рішенням про визначення місця проживання дитини і не вирішає питання, які стосуються піклування. Тобто, рішення про повернення дитини не може позбавити права особу яка зобов`язується повернути дитину в державу її постійного місця проживання, звернутися до суду та отримати рішення по суті питання піклування про дитину». Рішення про повернення дитини не позбавляє права особу, яка зобов`язується повернути дитину в державу її постійного місця проживання, звернутися до компетентного суду та отримати рішення по суті питання піклування про дитину. За обставин, що дитина [PERSON] з моменту народження і до його переміщення на територію України та незаконного утримання на території України постійно проживав\~у Італійській Республіці, обидва з батьків здійснювали ефективно право піклування про дитину, а також те, що утримання дитини на території України, здійснене матір`ю без згоди батька, порушує право останнього на піклування про дитину, суд дійшов висновку про\~доведеність протиправного переміщення дитини [PERSON] в Україну з Італійської Республіки,\~а також відсутність підстав для відмови у поверненні дитини за постійним місцем проживання до Італійської Республіки. Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки і піклування Острицької сільської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Італійської Республіки задоволено. [PERSON] при зверненні до суду з позовом слідувало сплатити судовий збір в сумі 1\~073,60 грн. Враховуючи, що судом позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки і піклування Острицької сільської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Італійської Республіки задоволено, з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подачу позову в сумі 1\~073,60 грн. На підставі викладеного, ст.9 Конституції України, ст.ст.15, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.ст.3, 5, 18 Конвенції про права дитини, ст.ст.3, 12, 13, 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та

Outcome: partial