Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2004 року по 06.12.2007 року включно. У період перебування у шлюбі у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] . На даний час дочка навчається на І курсі Національної академії внутрішніх справ на денній формі навчання на контрактній основі. Позивачці самій важко утримувати дитину, при цьому відповідач має можливість допомагати, але не робить цього. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь на утримання повнолітньої дочки аліменти у розмірі частини віх усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно і до закінчення навчання. 27.09.2023 року до суду надійшов відзив відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує про те, що він до досягнення дитиною 18 років постійно сплачував аліменти. На даний час він не працює, доходу не має, а також має на утриманні дружину та неповнолітнього сина, 2009 року народження. А тому не має можливості на даний час надавати матеріальну допомогу на утримання дочки. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов, просив відмовити в його задоволенні. Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2004 року по 06.12.2007 року включно. У період шлюбу у сторін по справі народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. На даний час повнолітня [PERSON] навчається на І курсі Національної академії внутрішніх справ денної форми навчання на контрактній основі, що підтверджується відповідною довідкою. Враховуючи те що повнолітня [PERSON] продовжує навчання, потребує у зв`язку з цим додаткових витрат на навчання, додаткову літературу, харчування, одяг, проїзд та інші потреби. Позивачка [PERSON] на даний час працює, отримує заробітну плату. Відповідач по справі [PERSON] на даний час не працює, доходу не має, що підтверджується відповідною довідкою. Відповідно до ст. 199 Сімейного Кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв?язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов?язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Згідно із п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року обов"язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов"язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв"язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Як встановлено при розгляді справи, повнолітня [PERSON] навчається на денній формі, потребує у зв"язку з цим матеріальної допомоги, відповідач допомогу на утримання дочки не надає, а тому, враховуючи матеріальний стан батька, який хоча і не працює, але є працездатною особою, має можливість надавати матеріальну допомогу, матеріальне становище матері, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дочки, починаючи з 24.08.2023 року і до закінчення навчання - до 30.06.2026 року. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, той факт, що на утриманні відповідача перебуває неповнолітній син, дружина, а тому приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів у частковому відношенні, а саме у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Такий розмір суд вважає обґрунтованим і достатнім, який зможе забезпечити потреби позивачки у додаткових коштах на утримання дитини, а також суттєво не вплине на майновий стан відповідача. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1073, 60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial