Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-25 00:00:00

24.07.2023 [PERSON] звернулася до суду із позовом до Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, в якому просила: визнати за нею право власності на житловий будинок, загальною площею 37,3 кв.м., житловою площею 9,7 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , до складу якого входить: житловий будинок літ А-1, прибудова - літ. а, тамбур - літ. а1, сараї - літ. Б, В, погріб - літ. в, огорожа - №№ 1, 2, 4, хвіртка - № 3, в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] , яка настала [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої увійшли земельна ділянка, площею 0,1203 га, кадастровий номер: 6321785001:01:002:0161, розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями, за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , який збудований у 1968 році. За заявою [PERSON] про прийняття спадщини відкрито спадкову справу №209/2022 на 12.07.2023, видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме, земельну ділянку площею 0,1203 га, кадастровий номер: 6321785001:01:002:0161 та розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] . Разом з тим, 12.07.2023 приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Кожушною Л.М. видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою [PERSON] , відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують реєстрацію права власності спадкодавця на вказане майно. Враховуючи, що будинок [ADDRESS] збудований спадкодавцем [PERSON] до 1992 року, а чинним законодавством на той час не було передбачено процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію, виникнення права власності на садові будинки з надвірними будівлями та спорудами не пов`язувалось з державною реєстрацією такого права, свідоцтво про право власності на зазначене майно у [PERSON] відсутнє. Враховуючи викладене у позивача виникли труднощі з оформленням спадкових прав у зв`язку з чим остання звернулася з вказаним позовом. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 26 липня 2023 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено підготовче засідання на 14.08.2023. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 14 серпня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 26 вересня 2023 року. 26 вересня 2023 року належним чином повідомлені учасники в судове засідання не з`явилися. Представник позивача [PERSON] - адвокат Сергієнко С.М. до канцелярії суду надала заяву відповідно до якої просила здійснювати розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, на задоволені позову наполягала. Від представника відповідача Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Маковецької К.О. до канцелярії суду надійшов лист, відповідно до якого остання просить здійснювати розгляд справи за відсутності представника Зміївської міської ради за наявними матеріалами в справі. Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У зв`язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального запису. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Спірним є право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . З копії Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 14.05.1977, вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 14 (а.с. 13) 23 вересня 2000 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено з " [PERSON] " на " [PERSON] " - копія Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , актовий запис № 76 (а.с. 14). Згідно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 15.03.2012 Виконавчим комітетом Соколівської сільської ради Зміївського району Харківської області, [INFO] у віці 59 років померла [PERSON] , актовий запис № 09 (а.с 12). [INFO] у віці 74 років помер [PERSON] , [INFO] - копія Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 875 (а.с. 11) Після смерті [PERSON] , відкрилася спадщина, до складу якої увійшли: земельна ділянка площею 0,1203 га, кадастровий номер: 6321785001:01:002:0161, розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок з надвірними будівлями розташований за адресою: [ADDRESS] , 1968 року побудови. 12 липня 2023 року приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Кожушною Л.М., після смерті [PERSON] , видано Свідоцтво про прав на спадщину за законом [PERSON] . Спадщина на яку видане свідоцтво складається з земельної ділянки, площею 0,1203 га, кадастровий номер: 6321785001:01:002:0161 та житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво зареєстровано реєстрі за № 1267, спадкова справа 209/2022 р. До свідоцтва додані Витяги з Державного реєстру речових прав № 338890885, № 338891539 відповідно до яких право власності на земельну ділянку та житловий будинок вказані у Свідоцтві на спадщину за законом зареєстровано за [PERSON] (а.с. 20-22). Разом з тим, постановою приватного нотаріуса Чугуївського районного нотаріального округу Кожушної Л.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.07.2023 № 610/02-31, [PERSON] , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують реєстрацію права власності спадкодавця на вказане майно (а.с. 18). Як вбачається з копії Технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого 09.03.2023, інвентаризаційна справа № 670 та Виписки з по господарської книги № 4 на 2016-2023 роки, житловий будинок [ADDRESS] збудований у 1968 році (а.с. 14, 23-26). За життя [PERSON] не отримував правовстановлюючого документу на спірний будинок та у встановленому законом порядку, не проводив його державну реєстрацію, про що зазначено позивачем у позові та зокрема вбачається з Довідки наданої директором КП "Зміївське БТІЗМА" Воронцовим Д. від 20.03.2023 № 1168 (а.с. 17) Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини 1 статті 3, статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини 4 статті 25, пункту 11 частини 4 статті 346 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті; право власності припиняється у разі смерті власника. Статтею 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом та за законом (стаття 1217 Цивільного кодексу України). Згідно статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 Цивільного кодексу України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця Відповідно до частини 1 статті 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з положеннямистатті 1257 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадщину у разі відсутність спадкоємців попередньої черги, усунення їх від спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 Цивільного кодексу України. Статтею 1261 Цивільного кодексу України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом статті 1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 Цивільного кодексу України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] , як спадкоємець першої черги відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України, прийняла спадщину за законом після смерті батька [PERSON] . Інші спадкоємці, які прийняли спадщину, відсутні. Частиною першою статті 1296 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частина третя цієї статті встановлює, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до частини 1, 5 статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, воно підлягає вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Відповідно до довідки виданої директором КП "Зміївське БТІЗМА" Воронцовим Д. від 20.03.2023 № 1168, згідно архівних матеріалів КП "Зміївське БТІЗМА" інвентаризація житлового будинку [ADDRESS] проведена в 2023 році, реєстрація права власності на зазначений житловий будинок станом на 31.12.2012 не проводилася (а.с. 17). З копії Виписки з погосподарської книги № 2 на 2016-2023 роки вбачається, що власником житлового будинку [ADDRESS] , 1968 року побудови, номер об`єкта по господарського обліку (номер особового рахунку): [NUMBER], є [PERSON] (а.с. 14). Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, померлий [PERSON] своє право власності не оформив. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 р. № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом та Законом України від 01.07.2004 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності, а тому, [PERSON] набув права власності на будинок. У пункті 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, міститься перелік об`єктів (будівельних робіт), які не належать до самочинного будівництва. Зокрема, зазначено, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Відповідно до пункту 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Відносини пов`язані з державною реєстрацією права власності на збудовані об`єкти нерухомого майна, нерозривно пов`язані з законодавством у сфері містобудування, а саме із Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності". Так, відповідно до норм вказаного Закону, обов`язковою умовою створення об`єкта містобудування як об`єкта цивільно-правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права, є прийняття такого об`єкта в експлуатацію. Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" набрав чинності з 12 березня 2011 року. У пункті 9 Розділу V "Прикінцеві положення" цього Закону передбачений певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження. Зокрема, до таких об`єктів було віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року. Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Відповідно до статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. Правовідносини щодо будівництва садових будинків і набуття прав на них до 05 серпня 1992 року регламентувалися нормами Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року. Відповідно до статті 86 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року (справа №6-54цс12), постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року (справа №557/1209/16-ц). До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року (справа №760/1651/16). Відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Згідно статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із частиною 5 статті 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на зазначений час, не пов`язувало виникнення права власності на садові будинки з надвірними будівлями та спорудами з державною реєстрацією такого права. Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 01 липня 2019 року у справі №206/6298/16-ц (провадження № 61-31398св18), від 26 лютого 2020 року у справі №607/16873/18 (провадження № 61-12451св19). У матеріалах справи наявна копія технічного паспорту виготовленого 09.03.2023 КП "Зміївське БТІЗМА" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області за результатами технічної інвентаризації будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , в якому зазначено, що будівництво будинку здійснено у 1968 році (а.с. 23-26). Тобто, спірний житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами збудовано до 05 серпня 1992 року, а отже, померлий [PERSON] набув за життя право власності на вказане домоволодіння, яке переходить у порядку спадкування до його єдиного спадкоємця - дочки [PERSON] . Таким чином, позивачем та її представником обрано належний спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який є ефективним у спірних правовідносинах. Оскільки спірне нерухоме майно набуто спадкодавцем у законний спосіб і належало йому за життя на праві власності, воно увійшло до складу спадщини після його смерті. З огляду на викладене, встановивши фактичні обставини справи, а саме, що померлому [PERSON] належав житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , враховуючи, що позивач прийняла спадщину після смерті батька у встановленому законом порядку, в позасудовому порядку позбавлена можливості оформити право власності на вказаний житловий будинок, будь - яких інших спадкоємців, які б претендували на вказане майно судом не встановлено, наявні підстави для визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом. Оскільки позивач не вимагала відшкодування судових витрат понесених нею по сплаті судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалося.

Outcome: approved