Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] через представника - адвоката Вихрицького Р.П. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, в якому просила стягнути з останнього на її користь в порядку ст. 1212 ЦК України грошові кошти в сумі 6 000,00 Євро, що на дату подання позову становить 236 427,00 грн. відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним Банком України, а також вирішити питання судових витрат у справі. Позов мотивувала тим, що у період 2020-2021 роки між нею, з однієї сторони, та відповідачем і його партнером [PERSON] , з другої сторони, було укладено ряд договорів, зокрема наступні: - Договір про спільну (сумісну) діяльність (довірче управління бізнесом) б/н від 08.07.2020 року між [PERSON] як партнером, з одної сторони, та [PERSON] і [PERSON] як керуючими, з іншої сторони. Адреса та місце локації, по якій узгоджено сторонами ведення господарської діяльності - кав`ярня за адресою [ADDRESS] ; - Договір про спільну (сумісну) діяльність (довірче управління бізнесом) б/н від 12.10.2021 року [PERSON] як партнером, з одної сторони, та [PERSON] і [PERSON] як керуючими, з іншої сторони. Адреса та місце локації по якій узгоджено сторонами ведення господарської діяльності - кав`ярня за адресою [ADDRESS] ; - Договір № 001 від 24.03.2021 року між ФОП [PERSON] як замовником, з однієї сторони, та ФОП [PERSON] як виконавцем, з іншої сторони, про управління об`єктом - приміщенням площею 48,35 м2 за адресою [ADDRESS] ; - Договір № 002 від 27.07.2021 року між ФОП [PERSON] як замовником, з однієї сторони, та ФОП [PERSON] як виконавцем, з іншої сторони, про управління об`єктом - приміщенням площею 59,8 м2 за адресою [ADDRESS] . Вказала, що [PERSON] та [PERSON] позиціонували себе як фахівців з управління активами та інвестиціями, та запропонували їй співпрацю у цих сферах, зокрема співпрацю у сфері управління об`єктами нерухомості шляхом внесення нею коштів (інвестицій) для отримання права користування нежитловими приміщеннями, проведення в них ремонтних робіт та подальшої здачі в оренду для отримання прибутку та його розподілу між нею, з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON] , з другої сторони. Так, зазначила, були укладені договори № 001 від 24.03.2021 року та № 002 від 27.07.2021 року, відповідно до п. 2.1 яких на час дії Договору Замовник ( [PERSON] ) доручає, а Виконавець ( [PERSON] за договором № 001 від 24.03.2021 року, та [PERSON] за договором № 002 від 27.07.2021 року) приймає на себе обов`язок управління Об`єктом. Пунктом 3.1. договорів було передбачено, що виконавець зобов`язується здійснювати пошук третіх осіб на оренду Об`єкту; проводити переговори з третіми особами; здійснювати ремонтні роботи на Об`єкті за згодою замовником. Зазначила, що у подальшому між нею та відповідачем виникла домовленість про проведення відповідачем за її кошти ремонту приміщення за адресою [ADDRESS] , та подальше спільне управління ним. Відповідач надіслав позивачу фото цього об`єкту в месенджері Vibеr та фото розміщеної на ньому інформації, яка підтверджувала його належність комунальному підприємству «Київтеплоенерго». 06.12.2021 року вона передала відповідачу у м. Києві кошти в сумі 6 000,00 Євро на виконання ремонту у цьому приміщенні, що підтверджується відповідною розпискою. У вказаній розписці, написаній власноручно відповідачем, зазначено, що « [PERSON] [NUMBER] отримав грошові кошти від [PERSON] в розмірі 6 000 Євро (шість тисяч євро) на виконання ремонту приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] » [PERSON] ...підпис...6.12.2021». Також у цій розписці відповідач зазначив «Кроскурс на 6.11.2021 6772 $ (шість тисяч сімсот сімдесят два долара США)». Факт написання розписки відповідачем підтверджується копією його паспорта, яка наявна у неї. Серія та номер АВ783595 паспорта відповідача повністю відповідають зазначеним у розписці. Вважала, що таким чином між сторонами виникли правовідносини, відповідно до яких відповідач зобов`язався виконати ремонт приміщення, а позивач передав для цього кошти у погодженому сторонами обсязі. Номер телефону відповідача [NUMBER] , з якого останній надсилав позивачу повідомлення в месенджері Vibеr, відповідає номеру телефону відповідача, який зазначено ним під час державної реєстрації як фізичної особи-підприємця та який міститься у ЄДРПОУ. Однак, у подальшому договір про управління цим об`єктом між позивачем та відповідачем укладено не було. Відповідач жодних документів на підтвердження прав на це приміщення (оренда, власність, інша форма користування тощо) не надав. Інформація про укладання договору оренди між відповідачем та Департаментом комунальної власності м. Києва на сайті Департаменту відсутня. Також відповідач не провів у приміщенні ремонт, не надав жодних підтверджуючих документів проведення ремонту цього приміщення, для проведення якого вона надала йому кошти, хоча вона неодноразово просила відповідача надати ці документи. Відповідач на її вимогу не відреагував, її вимоги не виконав. Також вона направила відповідачу повідомлення від 23.01.2023 року № 23/01-1 про припинення зобов`язань та повернення коштів, у якій повідомила про припинення зобов`язань та правовідносин між нею та відповідачем щодо приміщення за адресою [ADDRESS] , у тому числі його ремонту та можливого подальшого використання тощо, у зв`язку із невиконанням ним взятих на себе зобов`язань. Отримані відповідачем кошти в сумі 6 000 Євро вона вимагала повернути у семиденний строк від дня пред`явлення цього повідомлення. Відповідач на повідомлення не відреагував, кошти їй не повернув. Враховуючи зазначене, звертається до суду із вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.02.2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 54). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.02.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання (а.с. 73). 08.05.2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти заявленого позову в повному обсязі. Свою позицію мотивував тим, що між сторонами існують лише господарські правовідносини в рамках договору № 002 від 27.07.2021 року, вказав, що грошових коштів не отримував, розписки не писав (а.с. 87-88). 16.05.2023 року від представника позивача - адвоката Вихрицького Р.П. надійшла відповідь на відзив, в якій вказав про недоведеність позиції відповідача належними та допустимими доказами, а також зазначив про те, що позивач не зазначала у позові, що між нею та відповідачем було укладено договір щодо управління приміщенням за адресою: [ADDRESS] , а було вказано, що між нею та відповідачем виникла домовленість про проведення відповідачем за кошти позивача ремонту приміщення за адресою: [ADDRESS] , та подальше спільне управління ним. 06.12.2021 року відповідач за розпискою отримав від позивача кошти в мусі 6 000,00 доларів США на виконання ремонту у зазначеному приміщенні, проте, не виконав свої зобов`язання та не оформив юридично своє право на вказане приміщення, не провів у ньому ремонт, тому сторонами і не міг бути укладений в подальшому договір про спільне управління цим приміщенням (а.с. 101-103). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 154). В судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позов та просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заперечував щодо заявлених позовних вимог та просив відмовити за необгрунтованістю. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Так, судом встановлено, що 06.12.2021 року відповідачем написано розписку, в якій зазначено: « [PERSON] [NUMBER] отримав грошові кошти від [PERSON] в розмірі 6 000 Євро (шість тисяч євро) на виконання ремонту приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] » [PERSON] ...підпис...6.12.2021. Кроскурс на 6.11.2021 6772 $ (шість тисяч сімсот сімдесят два долара США)» (а.с. 39). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06.12.2007 року). У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України). Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Схожий по суті висновок зроблений в п. 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України). Передбачений ст. 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст. 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Встановлено, що договірні відносини між сторонами, в передбаченому законом порядку, щодо приміщення за адресою: [ADDRESS] , не укладалися. З наявних у справі доказів, вбачається, що між сторонами існували певні усні домовленості щодо приміщення, що підтверджується, власноручно написаною розпискою відповідача від 06.12.2021 року. У матеріалах справи відсутні достатні, належні та допустимі докази, які б давали можливість дійти до беззаперечного висновку про виникнення правовідносин, які притаманні договору підряду. Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Суд вважає, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. За встановлених у справі обставин, вбачається, що позивач добровільно сплатила відповідачу кошти, знаючи, що між ними відсутні зобов`язання (відсутній обов`язок), в тому числі й з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення коштів у розмірі 6 000,00 Євро. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.01.2023 року у справі № 548/741/21. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив його права. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню. Питання судових витрат слід вирішити відповідно о ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed