Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-27 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовною заявою до Комунального автотранспортного підприємства № 273904 (далі по тексту - КАТП-273904, відповідач), в якій просив суд стягнути з відповідач на свою користь 25 813,92 грн. заборгованості по заробітній платі, 3 885,11 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, 7 480,17 грн. компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, 18 480,42 грн. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та 20 000,00 грн. моральної шкоди. Позовна заява обґрунтована наступним. Позивач з 01.08.2014 року працював охоронником охоронної дільниці з експлуатації та ремонту машин і механізмів КАТП-273904 згідно наказу № 84/1-к. 08.09.2022 року згідно наказу № 132-к був звільнений за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпПУ. Під час його перебування у трудових відносинах з відповідачем з боку останнього не була виплачена заробітна плата за період з 01.01.2022 року по 08.09.2022 року включно та не виплачені належні суми при звільненні. На звернення позивача відповідач надав довідку № 208 від 20.07.2022 року лише про дохід за період з 01.01.2022 року по 28.02.2022 року, за решту часу по дату звільнення довідки про розмір нарахованої заробітної плати відповідач відмовився надавати. 28.11.2022 позивач надіслав на адресу відповідача вимогу щодо виплати заборгованості по заробітній платі, надання довідки про розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати та проведення остаточного розрахунку при звільненні. У відповідь відповідач повідомив про заплановане погашення заборгованості без зазначення строків та суми виплати. На дату звернення з позовом до суду жодних виплат здійснено не було. Позивачем при розрахунку середнього заробітку враховано заробітну плату за січень та лютий 2022 року, згідно наданої довідки. У зв`язку з тим, що відповідач не здійснив виплату заробітної плати за період з 01.01.2022 року по 08.09.2022 року, що складає 176 робочих днів, з відповідача підлягає стягненню за вказаний період заробітна плата у розмірі 25 813,92 грн. З урахуванням індексу зростання цін та споживчі товари і тарифів на послуги сума заробітної плати разом із сумою індексації складає 29 699,03 грн. (25 813,92 грн. + 3 885,11 грн.). Також при звільненні позивачеві не було виплачено компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 01.01.2021 року по 31.01.2021 року та з 01.01.2022 року по 08.09.2022 року, що складає 51 день - 30 календарних днів за 2021 рік та 21 календарний день за 2022 рік. Таким чином з відповідача підлягає стягненню грошова компенсація за всі дні невикористаної щорічної відпустки, яка не була виплачена при звільненні, у розмірі 7 480,17 грн. Крім того, у відповідності до ст. 117 КЗпПУ з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 18 480,42 грн. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто за період з 09.09.2022 року по 08.03.2023 року. Позивач зазначає, що у зв`язку із значною затримкою у виплаті заробітної плати він відчув моральні страждання, втратив нормальні життєві зв`язки, був змушений економити на харчах, одязі, у нього з`явилась заборгованість за комунальні послуги. Заподіяну йому моральну шкоду позивач оцінює у 20 000,00 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.03.2023 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 24.05.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач не погоджується із позовними вимогами, вважає їх незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Станом на день звільнення заборгованість відповідача перед позивачем із виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку становить 10 721,36 грн. Позивач наводить невірний розрахунок днів невикористаної відпустки, оскільки відповідно до чинного законодавства щорічна основна відпустка надається працівниками тривалістю не менше як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який обчислюється з дня укладення трудового договору. Оскільки позивач був прийнятий на роботу 1 серпня, тому і робочий рік потрібно рахувати з 01.08 по 31.07 наступного року. Особам з інвалідністю ІІ групи щорічна основна відпустку надається тривалістю 30 календарних днів, що і було враховано відповідачем при наданні відпусток. У позивача на дату звільнення було не використано 47 календарних днів відпустки, про що зазначено в наказі про звільнення. Розмір компенсації за невикористану відпустку становить 5 001, 41 грн. Виходячи із зазначеного, розмір середнього заробітку, заявлений позивачем до стягнення, є завищеним. Крім того, оскільки позивач у день звільнення не працював, не пред`явив вимогу до відповідача про розрахунок в дату з якої просить стягнути середній заробіток, у зв`язку з цим, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення за період з 09.09.2022 року по 08.03.2023 року не підлягає задоволенню. На день звільнення позивач не працював та не надав реквізити, на які йому необхідно перерахувати кошти. Також відповідач посилався на те, що воєнний стан є обставинами непереборної сили, що підтверджується ТПП від 28.02.2022 року. Щодо відшкодування моральної шкоди, позивач не вказав на характер страждань, яких він зазнав, не довів факту заподіяння йому моральних страждань у тій мірі, з якою пов`язується наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. 19.06.2023 року позивач подав відповідь на відзив, в якому здійснив новий розрахунок заявлених до стягнення сум з урахуванням наданих відповідачем документів та просив стягнути 25 960,41 грн. заборгованості по заробітній платі, 5 278,76 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, 9 240,21 грн. компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, 18 773,76 грн. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та 20 000,00 грн. моральної шкоди. Відповідач заперечень на відповідь на відзив до суду не подавав. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 01.08.2014 року позивач був прийнятий на роботу на посаду охоронника охоронної дільниці з експлуатації та ремонту машин і механізмів КАТП-273904 згідно наказу № 84/1-к, що підтверджується копією його трудової книжки (а. с. 9). Згідно наказу № 132-к від 08.09.2022 року позивач був звільнений з посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпПУ (а. с.15). У день звільнення [PERSON] не відбулося виплати належної йому заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, що не заперечується сторонами у справі. 20.07.2022 року позивачеві була видана довідка № 208, в якій зазначено, що дохід [PERSON] за період з 01.01.2022 року по 28.02.2022 року склав 7 105,53 грн., утримання 1 385,58 грн., сума до виплати 5 719,95 грн. (а. с. 11). Після звільнення з роботи 28.11.2022 року, позивач звернувся до КАТП-273904 з письмовою вимогою щодо виплати йому заборгованості із заробітної плати, надання довідки про розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати та проведення остаточного розрахунку при звільненні (а. с. 16 - 17). Листом № 345 від 19.12.2022 року КАТП-273904 повідомило, що заборгованість підприємства по зарплаті перед працівниками буде погашатись першочергово і систематично пропорційно до надходження коштів (а. с. 18). На момент звільнення [PERSON] мав право на отримання компенсації за невикористану відпустку в кількості 47 календарних днів, що підтверджується копією наказу КАТП №273904 за № 132-к від 08.09.2022 року. Згідно з довідкою КАТП-273904 від 12.05.2023 №34 заборгованість по заробітній платі станом на день звільнення становить 10 721,36 грн., в тому числі компенсація за невикористану відпустку 5 001,41 грн. Відомості про проведення з позивачем повного розрахунку на день ухвалення судового рішення відсутні. Щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку суд відзначає наступне. Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 1 ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічні приписи містить ч.1 ст. 83 КЗпП України. Судом встановлено, що відповідач не виконував свого обов`язку та своєчасно не сплачував позивачу заробітну плату, внаслідок чого за період з 01.01.2022 року по 28.02.2022 року утворилась заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 5 719,95 грн., що підтверджується матеріалами справи. Посилання позивача на те, що заробітна плата йому не виплачувалася у період з 01.01.2022 року по день звільнення 08.09.2022 року, суд не приймає, оскільки відповідно до наданих до суду доказів, а саме табелів обліку використання робочого часу за вказаний період та копії наказу № 56-к від 24.03.2022 року про призупинення дії трудових договорів, вбачається, що позивач [PERSON] з березня 2022 року не виконував свою трудові обов`язки. Також не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що йому повинні були виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки у кількості 63 дні, оскільки відповідно до особової картки працівника та наказу про звільнення [PERSON] підлягає до виплати компенсація за невикористану відпустку в кількості 47 календарних днів. Оскільки позивач звільнився з роботи, то відповідач мав виплати всі суми, що належать позивачеві від підприємства в день звільнення. Проте відповідач цього обов`язку не виконав, чим порушив права позивача, що має наслідком задоволення вимог позивача про стягнення боргу по заробітній платі та компенсації по невикористаній відпустці, загальний розмір якої становить 10 721,36 грн., з яких невикористана компенсація відпустки при звільненні становить 5 001,41 грн. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до пункту 2 розділу IІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Як зазначалося вище, згідно наданих відповідачем довідок, середньомісячна заробітна плата позивача за два календарі місяці склала 5 719,95 грн. За вказаний період з 01.01.2022 року по 28.02.2022 року згідно наданих табелів обліку робочого часу позивачем було відпрацьовано 36 днів. У зв`язку із зазначеним середньоденна заробітна плата позивача складає 158,89 грн. Виходячи із положень ст. 117 КЗпП України середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача має обраховуватися не більш як за шість місяців, тобто з 09.09.2022 року по 08.03.2023 року Оскільки позивачеві при звільненні не було виплачено належну йому заробітну плату, станом на 08.103.2023 року затримка розрахунку складає 130 робочих дні. За розрахунками суду середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за час затримки розрахунку, виходячи із визначеної судом середньоденної заробітної плати, за вказаний період становить 20 655,70 грн. (158,89 грн. х 130 день). Що стосується позовної вимоги про компенсацію втрати частини заробітної плати, суд вважає у задоволенні вказаної позовної вимоги відмовити, оскільки вона є передчасною, так як відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати № 159, така компенсація виплачується у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, і розрахунок такої компенсації здійснюється станом на день виплати. Щодо відшкодування заподіяної моральної шкоди. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Із наданих та досліджених судом доказів вбачається, що під час судового розгляду справи знайшов підтвердження факт порушення трудових прав [PERSON] у зв`язку з затримкою виплати йому заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки під час звільнення, внаслідок чого в його житті відбулися вимушені зміни негативного характеру, тому він має право на відшкодування моральної шкоди. Виходячи з принципів розумності та справедливості, суд дійшов висновку про визначення суми компенсації на відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з відповідача на користь позивача 10 721,36 грн. заборгованості по заробітній платі та компенсації по невикористаній відпустці, 20 655,70 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 3000,00 грн. моральної шкоди. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторін пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, тому вказані витрати стягуються з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial