Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-04 00:00:00

09.05.2023 р. позивач [PERSON] звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] , в якому просила суд визнати за нею право власності на 3/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами що розташовані за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , а також право власності на 3/4 частину земельної ділянки за кадастровим номером 4810136600:11:056:0004, площею 0,0524 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Ще за життя, 30 серпня 2008 року, мати склала заповіт, яким все належне їй на праві власності майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, заповіла дочці [PERSON] . Після її смерті, залишилося майно у вигляді 3/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також 3/4 частини земельної ділянки, площею 0,0524 га, для будівництва та обслуговування цього житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Повідомила, що вказаний житловий будинок на праві спільної власності подружжя належав в рівних частках її батькам: [PERSON] і [PERSON] . [INFO] її батько, [PERSON] , помер. Після його смерті позивач та мати, як спадкоємці першої черги, прийняли спадщину у вигляді 1/2 частини житлового будинку, про що державним нотаріусом нотаріальної контори Миколаївської області від 03 червня 1976 року за № 2109 видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Право спільної сумісної власності зареєстровано 22 березня 2017 року за нею - [PERSON] та її матір`ю - [PERSON] , державним реєстратором Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» Миколаївської області Мордзявко Т.С. Тобто, матері належить 3А частки вказаного житлового будинку, а саме: 1/2 частка, як подружжя та 1/4 частка, після смерті чоловіка. В свою чергу, їй на праві власності належить 1/4 частка спірного житлового будинку після смерті батька. 19 січня 1976 року мати уклала шлюб з [PERSON] та при реєстрації шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] . Рішенням Миколаївської міської ради від 16 травня 2013 року № 28/45 їй та матері було надано у спільну сумісну власність земельна ділянка для обслуговування житлового будинку і господарських споруд площею 0,0524 га. Право власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер 4810136600:11:056:0004 зареєстровано 27 вересня 2013 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно за [PERSON] та [PERSON] . Позивач є спадкоємицею за заповітом, а її вітчим [PERSON] , як спадкоємець першої черги, має обов`язкову частку в спадковому майні. У свою чергу [PERSON] звернувся з заявою до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Іваненко С.В., в якій відмовився від своєї частки в спадковому майні на її користь. Тому, позивач є єдиною спадкоємицею після смерті матері. У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй відмовлено, оскільки у правовстановлюючих документах вказано, що власниками спадкового майна є дві особи, в свою чергу частка кожного з власників не виділена. Тому встановити склад спадкового майна неможливо до вирішення питання щодо встановлення частки спадкодавця у спільному майні та рекомендовано звернутися в суд для вирішення цього питання. Ухвалою Корабельного\~районного суду\~м.\~Миколаєва від\~12.05.2023 року у зазначеній справі було відкрито загальне позовне провадження та запропоновано відповідачу подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження і позивачу встановлений п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Позивач надала суду заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до\~ст.\~328\~ЦК України,\~особи вправі\~набути право\~власності на\~підставах,\~що не\~заборонені законом\~і згідно\~з ст.\~392\~ЦК України,\~можуть звертатись\~до суду\~з позовом\~про визнання\~права власності,\~якщо це\~право оспорюється\~або не\~визнається іншою\~особою,\~а також\~у разі\~втрати документа,\~який засвідчує\~його право\~власності. Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи,визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 1269 ЦК України одним із способів прийняття спадщини є подання спадкоємцем нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про її прийняття. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до пп. 4.15 п.4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування спадкоємець який позбавлений умов для одержання свідоцтва про право на спадщину у нотаріуса, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування. Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Згідно роз`яснень викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування , умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно з частиною першою ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Під час розгляду судом було встановлено, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 20.05.1976 р. серії [NUMBER] та свідоцтвом про смерть, виданим 30.03.2017 р. серії [NUMBER] . За життя, 30 серпня 2008 року, [PERSON] склала заповіт, яким належний їй на праві власності цілий житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також все належне їй на праві власності майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповіла своїй дочці позивачу по справі [PERSON] . У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Іваненко С.В. позивачу було відмовлено, оскільки у правовстановлюючих документах вказано, що власниками спадкового майна є дві особи, в свою чергу частка кожного з власників не виділена. Тому встановити склад спадкового майна неможливо до вирішення питання щодо встановлення частки спадкодавця у спільному майні та рекомендовано звернутися в суд для вирішення цього питання. З свідоцтва про право власності на нерухоме майно за індексним номером : 10580565 від 09.10.2013 р. вбачається, що [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] ; кадастровий номер 4810136600:11:056:0004 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0524 га. З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.02.2017 р. вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності серії та номер: [NUMBER] , виданого 09.10.2013 реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, належить право приватної спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів цивільної справи також вбачається, що вказаний житловий будинок на праві спільної власності подружжя належав в рівних частках батькам позивача: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя від 02 червня 1976 року, № 2107. Після смерті [PERSON] його дружна, [PERSON] , та їхня спільна донька позивач по справі [PERSON] , як спадкоємці першої черги прийняли спадщину у виді 1/2 частини житлового будинку, про що державним нотаріусом нотаріальної контори Миколаївської області від 03 червня 1976 року за № 2109 видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Тобто, матері позивача, [PERSON] належало 3/4 частки житлового будинку [ADDRESS] , та яка у свою чергу складалась з 1/2 частки, як подружжя та 1/4 частки, отриманої у спадок після смерті чоловіка. У свою чергу позивачу на праві власності належить 1/4 частка спірного житлового будинку після смерті батька. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Виходячи з зазначеного, судом достовірно встановлено, що матері позивача\~ [PERSON] на праві приватної власності належить 3/4 частки вказаної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , та позивачу [PERSON] 1/4 частки. На підставі положень ст. 206 ЦПК України суд також приймає до уваги визнання відповідачами позовних вимог через наявність на те законних підстав. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved