Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-08 00:00:00

13 вересня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом про поділ майна подружжя в рамках справи № 522/7114/22 за первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначено, що, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 серпня 2013 року. Під час шлюбу сторонами було набуто нерухоме майно, яке було оформлене на ім`я [PERSON] . Позивач зазначає, що майно набуте у шлюбі колишнім подружжям придбавалось у спільну сумісну власність подружжя у складі [PERSON] та [PERSON] . Сторонами не досягнуто згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки, майно ними було придбано в період шлюбу, то належить їм на праві спільної сумісної власності Позивач просив суд здійснити поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу, що є об`єктом права спільної сумісної власності: визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та 1/2 частину нежитлового приміщення [ADDRESS] . 13 вересня 2022 року представник позивача за зустрічним позовом, адвокат Сягровець Т. М., подала до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 14 вересня 2022 року заяву представника позивача за зустрічним позовом про забезпечення позову в рамках справи № 522/7114/22 задоволено. Накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер ОНМ 1741789651101 та нежитлове приміщення [ADDRESS] , реєстраційний номер ОНМ 78261851101. В подальшому, представник позивача за первісним позовом у рамках справи № 522/7114/22, адвокат Приміч Д.В., подав заяву про роз`єднання позовних вимог за первісним позовом про розірвання шлюбу та за зустрічною позовною заявою про поділ майна подружжя, в самостійні провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/7114/22 від 02 листопада 2022 року задоволено клопотання представника [PERSON] та роз`єднано позовні вимоги по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, виділивши в самостійне провадження вимоги про поділ майна подружжя. Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 22 листопада 2022 року, справі по самостійному провадженню по позовній заяві [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя призначений номер 522/15883/22. 07 грудня 2022 року до канцелярії суду від відповідача надійшов документ під назвою: «Увідомлення про відкладення розгляду справи» в якому вона, посилаючись на перебування на лікарняному з 05 грудня 2022 року, просила відкласти розгляд справи № 522/15883/22, призначений на 07 грудня 2022 року на 14:30 год. - на іншу дату. Судове засідання, призначене на 07 грудня 2022 року на 14:30 год. відкладене судом з причини відсутності електроенергії. Наступне судове засідання призначене на 23 лютого 2023 року на 14:00 год. У судовому засіданні з розгляду справи, яке призначене на 23 лютого 2023 року на 14:00 год. представником позивача, адвокатом Сягровець Т. М. повідомлено про те, що судову повістку про виклик до суду в судове засідання з розгляду справи № 522/15883/22, направлення якої доручено стороні позивача в порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України, відповідач відмовилася отримувати. На підтвердження вказаної обставини надані документи кур`єрської служби доставки від 12 грудня 2022 року з відміткою про відмову відповідачки в отриманні відправлення, яке за описом містило судову повістку по справі № 522/15883/22. З урахуванням зазначеного, судом визнано неповажними причини нез`явлення відповідачки до судового засідання з розгляду справи, яке призначене на 23 лютого 2023 року на 14:00 год. та ухвалою від 23 лютого 2023 року закрите підготовче провадження по справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] . Призначено справу до судового розгляду по суті на 05 квітня 2023 року на 15:00 год. Суд зазначає, що представник позивача у клопотанні про долучення матеріалів до справи від 28 лютого 2023 року вказував на звернення відповідачки до позивача з документом, який не мав відношення до провадження у справі, який, проте, складений та підписаний від імені відповідачки та в якому відповідачка безпосередньо зазначає власне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Представником позивача, адвокатом Воронцовим В.Г., надано інформацію щодо направлення на адресу, зазначену відповідачкою, судової повістки про виклик до суду, яка містила інформацію щодо дати призначення до розгляду справи на 05 квітня 2023 року на 15:00 год. та про її відмову в отриманні відправлення, яке за описом містило судову повістку по справі № 522/15883/22. У судове засідання призначене на 05 квітня 2023 року представник відповідача та відповідач не з`явились. Суд зазначає, що 17 березня 2023 року від відповідачки на адресу суду надійшов документ під назвою (мовою оригіналу «Уведомление/Требование») в якому вона, посилаючись на інші джерела права аніж ті, що є джерелами права та зміст яких не відповідає правовідносинам, які склалися у зв`язку з розглядом справи в неналежній цивільній процесуальній формі сповістила суд про наявність інших об`єктів для поділу. До таких об`єктів відповідачка у вказаному документі відносила: квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 100 кв. м.; ресторанний бізнес, розташований за адресою: [ADDRESS] ; авто марки Audi A5 № [NUMBER] ; господарське товариство, юридична адреса: м. Одеса, вул. Чорноморського Козацтва, 23а, ін. 65023 «Товариство з обмеженою відповідальністю» «СД СЕРВІС ЛТД» ТОВ «СД СЕРВІС ЛТД» генеральний директор [PERSON]; земельну ділянку в Одеській областій, с. Ранжеве, Лиманського району, смт. Доброслав (у документі зазначена стара назва: «Комінтерново»); країна Італія м. Рим рухоме та нерухоме майно. У судове засідання, призначене на 05 квітня 2023 року, відповідач не з`явилася. Судом ухвалено оголосити перерву у зв`язку з неявкою відповідачки на 30 травня 2023 року на 15:30 год. 27 квітня 2023 року представником позивача до канцелярії суду подані додаткові пояснення до обставин у справі, у яких стороною позивача надано заперечення щодо поділу об`єктів майна, зазначеному у вказаному документі. Крім того, разом із відправленням додаткових пояснень з додатками відповідачу, представником позивача також направлено судову повістку про виклик до суду у справі № 522/15883/22 щодо дати призначеного засідання на 30 травня 2023 року на 15:30 год., про що свідчить копія поштових документів кур`єрської служби доставки, надана представником позивача до суду № 4539 від 27 квітня 2023 року. У судове засідання, призначене на 30 травня 2023 року на 15:30 год. представник відповідача та відповідач не з`явились. У зв`язку з неявкою відповідача, суд ухвалив оголосити перерву на 09 серпня 2023 року на 15:45 год. Направлення судової повістки про виклик до суду у судове засідання по справі № 522/15883/22, яке було призначене на 09 серпня 2023 року на 15:45 год. доручено представнику позивача, адвокату Воронцову В. Г., у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України. Про отримання ним повістки для направлення відповідачу свідчить власна розписка представника, яка міститься в матеріалах справи, що розглядається (а. с. 155). У судове засідання призначене на 09 серпня 2023 року на 15:45 год. представник відповідача та відповідач не з`явились. У зв`язку з неотриманням відповідачкою судової повістки за адресою, зазначеною нею особисто як адресу її місця проживання, на яку направлялися повістки з інформацією щодо часу, дати та місця засідання, судом визнано неявку відповідачки в судове засідання по справі неповажною, ухвалено оголосити перерву для підготовки клопотання позивача та повторно направити судову повістку відповідачу щодо дати призначення наступного судового засідання по справі на 21 вересня 2023 року на 16:00 год. Направлення судової повістки про виклик до суду у судове засідання по справі № 522/15883/22, яке було призначене на 21 вересня 2023 року на 16:00 год. у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України доручено представнику позивача, адвокату Воронцову В. Г. Про отримання ним повістки для направлення відповідачу свідчить власна розписка представника, яка міститься в матеріалах справи, що розглядається. До суду 30 серпня 2023 року повернулося відправлення № 6504904064645 та 19 серпня 2023 року - № 6504904057800, які містили судові повістки щодо призначень дати, місця та часу розгляду справи № 522/15883/22 на 09 серпня 2023 року та на 21 вересня 2023 року відповідно, що направлялися на адресу відповідачки. Причиною повернень зазначена відсутність отримувача за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання, призначене на 21 вересня 2023 року на 16:00 год. представник відповідачки та відповідачка не з`явились. У зв`язку з неотриманням відповідачкою судової повістки за адресою, позначеною нею особисто як адресу її місця проживання, на яку направлялися повістки з інформацією щодо її місця проживання, судом визнано неявку відповідачки в судове засідання по справі неповажною та ухвалено оголосити перерву для сповіщення відповідачки щодо призначення дати наступного засідання по справі на 05 жовтня 2023 року на 16:15 год. Направлення судової повістки про виклик до суду у судове засідання по справі № 522/15883/22, яке було призначене на 05 жовтня 2023 року на 16:15 год. доручено представнику позивача, адвокату Воронцову В. Г., у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України. Про отримання ним повістки для направлення відповідачу свідчить власна розписка представника, яка міститься в матеріалах справи, що розглядається. У судове засідання, призначене на 05 жовтня 2023 року на 16:15 год. представник відповідача та відповідач не з`явились. Представник позивача, адвокат Воронцов В. Г. у судовому засіданні зазначив, що з метою здійснення належного сповіщення відповідачки щодо дати, часу та місця призначення розгляду справи № 522/15883/22 ним разом з позивачем та двома уповноваженими представниками кур`єрської служби доставки - Товариства з обмеженою відповідальністю «Двадцять п`ять годин», кур`єрами [PERSON] та [PERSON] 04 жовтня 2023 року здійснене особисте відвідування позивачем за адресою: [ADDRESS] . Спроба вручення повістки суду представниками кур`єрської служби доставки була невдалою з огляду на пряму відмову відповідача [PERSON] від отримання судової повістки. Разом із тим, представником кур`єрської служби доставки встановлено особу відповідача та її адресу проживання. Крім того, кур`єром [PERSON] в процесі діалогу з відповідачкою доведено до неї зміст повістки про виклик до суду. Вказане вбачається з матеріалів відеофіксації процесу спроби вручення судової повістки кур`єром - відповідачу, яку здійснював представник позивача. Факт відмови від отримання судової повістки про виклик до суду, зокрема, також підтверджується особистими підписами кур`єрів [PERSON] та [PERSON] на документі кур`єрської служби доставки № 8388 від 04 жовтня 2023 року. Матеріали відеофіксації факту відмови відповідачки в отриманні судової повістки при встановленні її особи та місця проживання надані представником на компакт-диску до суду. Крім того, представником позивача наданий до суду оригінал документа кур`єрської служби доставки № 8388 від 04 жовтня 2023 року. У судовому засіданні по справі № 522/15883/22, яке відбулося 05 жовтня 2023 року, відтворено наданий представником позивача відеозапис, з якого вбачається встановлення кур`єром [PERSON] 04 жовтня 2023 року адреси проживання відповідача, яка збігається з адресою, зазначеною нею в документах, наданих нею позивачу та суду, встановлення особи відповідача, факт її відмови від отримання інформації щодо призначення судового засідання по справі та факт доведення до неї інформації щодо дати, часу та місця розгляду справи. Крім того, у судовому засіданні 05 жовтня 2023 року були допитані кур`єри [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили факти, що вбачалися зі змісту наданих матеріалів відеофіксації відносно вручення повістки відповідачу. Таким чином, суд вважає доведеним факт умисного ухилення отримання відповідачем інформації щодо дати, часу та місця розгляду справи № 522/15883/22 та вважає такі дії направленими на штучне затягування процесу розгляду справи. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року (положення яких кореспондуються з положеннями, передбаченими ст. 12 ЦПК України у редакції, актуальній на момент розгляду справи), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.» Вказаний правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду у справі № 295/5011/15-ц від 25 квітня 2018 року. Проте, кожен із учасників судового процесу в ході розгляду справи має належним чином реалізовувати власні права та виконувати процесуальні обов`язки з метою недопущення порушення засади рівності сторін. Вказане свідчить про те, що відмова відповідача у отриманні інформації щодо дати, часу та місця розгляду справи № 522/15883/22, свідчить про її незацікавленість у розгляді вказаної справи та про її свідоме вольове обмеження у реалізації власних процесуальних прав. Відповідно до усталеної практики застосування положень ст. 6 Конвенції, вона не вимагає від заявника активної співпраці з судовими органами. Не можна також звинувачувати його і в тому, що він повністю скористався передбаченими внутрішнім правом засобами правового захисту. Водночас, його поведінка є об`єктивним фактом, за який держава-відповідач не може нести відповідальність, і який слід брати до уваги, аби відповісти на питання про те, чи провадження перевищило розумний строк («Екле проти Німеччини» (Eckle v. Germany), § 82, у якій заявники створювали численні приводи, наприклад, систематично подавали скарги, котрі спричинили сповільнення провадження, іноді такою мірою, що складало враження про навмисне створення перешкод; «Sociedade de Construcoes Martins & Vieira, Lda., і інші проти Португалії» (Sociedade de Construcoes Martins & Vieira, Lda., and Others v. Portugal), § 48). Відповідно до положення, передбаченого ч. 9 ст. 130 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Поряд із цим, направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення особи "належним". При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а тому не може свідчити про неправомірність його дій. Обов`язок відправника "повідомити" полягає у тому, щоб інформувати учасника про засідання, а не забезпечити його участь в цьому засіданні. Незважаючи на узагальненість зазначених вище висновків, на переконання суду, вони повною мірою узгоджуються з позицією Верховного Суду у справі № 817/3419/15 від 30 травня 2018 року. Таким чином, судом здійснено усі можливі заходи для повідомлення відповідача стосовно дати, часу та місця розгляду справи № 522/15883/22. Також суд зазначає, що неотримання відповідачкою судових повісток про виклик до суду та відображення у довідці поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з відсутністю за вказаною адресою свідчить про належне повідомлення сторони про дату судового розгляду у даному конкретному випадку, з огляду на наступне. Відповідно до положення п. 3 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. У постанові від 10 травня 2023 року по справі № 755/17944/18 ВС КЦС, спираючись на позиції ВП ВС, викладені у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18. виснував те, що у випадку, якщо адресат не отримує поштове відправлення з повісткою про виклик до суду за адресою, яку він особисто зазначає у якості адреси свого місця проживання - вважається, що він є належним чином повідомлений щодо призначеного засідання по справі. Оскільки обставини проживання відповідачки за адресою: [ADDRESS] , яку вона неодноразово особисто зазначала у письмових зверненнях до позивача та до суду, які є наявними в матеріалах справи № 522/15388/22, знайшли своє підтвердження шляхом аналізу різного роду доказів, наданих стороною позивача (матеріалів відеофіксації, документів кур`єрської служби доставки) та показаннями свідків - суд вважає, що відповідач протягом періоду перебування справи у провадженні Приморського районного суду м. Одеси є належним чином повідомленою щодо існування вказаної справи, а її - належним чином повідомленою щодо дати, часу та місця засідань по цій справі. У зв`язку з цим, в даному випадку, суд вбачає застосувати положення, яке міститься у постанові КЦС ВС від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18. Так, Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Також, суд вбачає за необхідне зафіксувати, що жодних клопотань по збору доказів, зупинення провадження у справі, або будь-яких інших клопотань, розгляд яких унеможливлює розглянути справу по суті до суду від обох сторін не надходило. Відтак, враховуючи розумні строки розгляду справи, а також спираючись на усталену практику Верховного Суду України, вважає можливим розглянути справу за наявними матеріалами у справі. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. При цьому, відповідач своїм правом на подання відзиву не скористалася. Суд, у зв`язку з повторною неявкою відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, відсутністю заперечень з боку позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів. Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя слід задовольнити, з огляду на наступне. Як встановлено судом, 21 серпня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, між [PERSON] та [PERSON] , було зареєстровано шлюб, про що 21 серпня 2013 року зроблено відповідний актовий запис № 1322. На підставі договору купівлі-продажу № 174, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяною Анатоліївною 12 лютого 2019 року, відповідачем було придбано квартиру [ADDRESS] , що складається в цілому з чотирьох житлових кімнат, житловою площею - 77,5 кв. м., загальною площею - 115,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1741789651101. Пунктом 9 вказаного Договору передбачено, що «Покупець» - [PERSON] , свідчить, що вказану квартиру набуває зі згоди чоловіка - [PERSON] , в спільну сумісну власність подружжя. Справжність підпису позивача на заяві про надання згоди засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т. А. 12.02.2019 за № 172 та зберігається в справах приватного нотаріуса. Право власності на вказану квартиру 12 лютого 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяною Анатоліївною було зареєстроване за [PERSON] , номер запису про право власності: 45486095 (а.с. 11-13). На підставі договору купівлі-продажу № 178, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяною Анатоліївною 12 лютого 2019 року, відповідачкою було придбано у власність нежитлове приміщення № 19б (дев`ятнадцять б), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 15,4 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 78261851101. Пунктом 9 вказаного Договору передбачено, що «Покупець» - [PERSON] , свідчить, що вказану квартиру набуває зі згоди чоловіка - [PERSON] , в спільну сумісну власність подружжя. Справжність підпису позивача на заяві про надання згоди засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т. А. 12.02.2019 за № 176 та зберігається в справах приватного нотаріуса (а.с. 15-17). Право приватної власності на вказану квартиру 01 жовтня 2020 року державним реєстратором Буран Наталією Мирославівною було зареєстроване за [PERSON] на підставі дублікату договору купівлі-продажу №1276 від 09 вересня 2019 року, номер запису про право власності: 54367537. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року у справі №522/7114/22, яка є первісною по відношенню до справи, що розглядається, та яка розглядалася тим же складом суду, шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Судом встановлено, що у шлюбі колишнім подружжям було придбано: -квартиру [ADDRESS] , що складається в цілому з чотирьох житлових кімнат, житловою площею - 77,5 кв. м., загальною площею - 115,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1741789651101; - нежитлове приміщення № 19б (дев`ятнадцять б), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 15,4 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 78261851101; Таким чином, суд визнає, що об`єкти нерухомості, які є предметом розгляду позову, придбані сторонами у період перебування у шлюбі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, друга ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частинами 1, 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд повинен керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Аналогічний висновок ВС зроблено у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19). Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Аналогічний висновок ВС зроблено у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19). Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, (провадження № 61-15462св18). Відповідно до постанови ВС від 20 січня 2020 року встановлено, що «…У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.» При цьому свою постанову КЦС ВС мотивував тим, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Згідно з позиціями ВС викладеними у постановах від 7 квітня 2020 року у справі №199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17: у справах за позовами про поділ майна подружжя на яке, на думку одного з них, поширюється правовий режим спільної сумісної власності, позивачеві задля доведення цього достатньо підтвердити, що спірний об`єкт був набутий під час шлюбу. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином проінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи наведені норми закону, суд вважає, що придбані колишнім подружжям під час шлюбу квартира [ADDRESS] , що складається в цілому з чотирьох житлових кімнат, житловою площею - 77,5 кв. м., загальною площею - 115,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1741789651101 та нежитлове приміщення № 19б (дев`ятнадцять б), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 15,4 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 78261851101, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягають поділу. При цьому, щодо майна про яке вказувала відповідач у документі від 17.03.2023 року, суд виходить з такого: Відповідачем приведено перелік майна, яке, як на її думку, підлягає поділу, як спільне сумісне. Проте, на підтвердження належності до спільного майна, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу. Водночас, в поясненнях від 27 квітня 2023 року, представником позивача наведено характеристику відсутності підстав для поділу вказаного відповідачем майна. «Так, щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 100 кв. м. стороною позивача зазначено про придбання зазначеного об`єкта за особисті кошти позивача, отримані в результаті реалізації належних йому об`єктів нерухомості на користь пана магістра Крістофера Грасс за суму коштів у сумарному розмірі 1 400 000,00 євро. Щодо ресторанного бізнесу за адресою: м. Одеса «Аркадія пляж 13» ресторан «That's Amore» - 13 стороною позивача зазначено про те, що вказаний заклад належить іншій особі, яка провадить свою господарську діяльність у якості фізичної особи-підприємця. Позивач не отримує жодного доходу за результатами діяльності вказаного закладу, не займає керівних або будь-яких посад, що можуть приносити йому дохід із цього бізнесу та не є там працевлаштованим. Стосовно автомобіля марки Audi A5 № [NUMBER] стороною позивача зазначено про те, що вказаний транспортний засіб перебував у власності сина позивача з 12.10.2021 року по березень 2023 року, коли був проданий. Позивач іноді за згоди власника т/з використовував його для особистих потреб. Щодо суб`єкта господарювання - ТОВ «СД СЕРВІС ЛТД», м. Одеса, вул. Чорноморського Козацтва, 23а, ін. 65023 стороною позивача зазначено, що у зв`язку із тим, що вказане підприємство не приносило прибутку, у січні-лютому 2022 року позивач вийшов зі складу керівників цього суб`єкта господарювання та на даний момент не має жодного відношення до збиткового бізнесу. Щодо земельної ділянки в Одеській області, с. Ранжеве, Лиманського району, смт. Доброслав (у документі зазначена стара назва: «Комінтерново») стороною позивача зазначено про те, що у власності позивача такого об`єкта немає та ніколи не було. Стосовно власності, розташованої на території м. Рим стороною позивача зазначено, що поділ зазначеного майна не відноситься до юрисдикції національних судів України». Надаючи оцінку даним доводам, суд звертає увагу на наступне. Право на подання матеріально-правових вимог відповідачем до позивача закріплене у статтях 49 та 193 ЦПК України. Так, за положенням п. 3 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом. Відповідно до положень ч. ч. 1-3 ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. Форма та зміст зустрічної позовної заяви регулюються положеннями ст. 194 ЦПК України. Так, за частиною першою зазначеної статті, зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу. Таким чином, до зустрічної позовної заяви використовуються загальні вимоги до позовної заяви, встановлені чинним ЦПК України. Звертаючись до суду з вимогами про поділ об`єктів нерухомого майна у рамках справи № 522/15883/22, відповідачка не виконала вимог Кодексу щодо відповідності вказаних вимог цивільній процесуальній формі для документа, опосередкуванням якого вона може мати будь-які матеріально-правові вимоги до позивача. Тобто, документ від 17 березня 2023 року під назвою: «Уведомление/требование», на переконання суду, не може виступати належною підставою для виникнення матеріально-правових вимог відповідачки до позивача у рамках справи № 522/15883/22 через його невідповідність встановленій чинним ЦПК цивільно-процесуальній формі. Крім того, суд зазначає, що відповідачкою на підтвердження її вимог не надано жодного доказу. Поряд із цим, стороною позивача надано до суду пояснення щодо кожного з об`єктів, зазначених відповідачем у наданому нею документі, вмотивування того, чому зазначені відповідачем об`єкти не підлягають поділу - із наданням доказів на підтвердження зазначених доводів. Оцінюючи вказані обставини, суд зазначає наступне. За положенням ч. ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статті 77-80 містять критерії доказів, яким вони мають відповідати задля відповідності мети доказування. За положенням ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У відповідності положення ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За положенням ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, за положенням ч. 4 ст. 77 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За результатами аналізу зазначених обставин, суд вважає, що відповідачкою не доведено належним чином заявлених нею вимог щодо поділу майна, зазначеного в поданому нею до суду документі від 17 березня 2023 року. Так, зазначені вимоги, подані в неналежній процесуальній формі та без їх підтвердження доказами належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, носить характер припущень, що не може бути основою для доказування. Поряд із цим, стороною позивача наведене належне спростування вимог відповідачки з його підтвердженням конкретними матеріалами, властивості яких відповідають положенням чинного ЦПК України. У зв`язку з зазначеним, суд не бере до уваги вимоги відповідача щодо заявлених нею вимог про поділ іншого майна, аніж те, що заявлене в рамках справи № 522/15883/22. Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, серед іншого, звертається увага, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. Також Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, а відтак підлягають задоволенню.

Outcome: approved