Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-26 00:00:00

У грудні 2021 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про довірче управління фінансовими коштами. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 04 червня 2021 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір № 3 про довірче управління фінансовими коштами (далі Договір). За умовами Договору виконавець зобов`язувався прийняти в управління грошові кошти на суму 10\~000,00 дол. США для розміщення їх на депозитному рахунку виконавця у компанії «Банк Альянс» на рахунку № [NUMBER] та керувати ним протягом строку дії Договору. Після закінчення строку дії Договору та у разі відсутності згоди інвестора на продовження строку дії Договору Трейдер зобов`язаний припинити торгові операції з торгового рахунку та передати Інвестору суму депозиту. 04 червня 2021 року [PERSON] передала в управління ФОП [PERSON] кошти на суму 10\~000,00 дол. США для розміщення на банківському рахунку відповідача у компанії «Банк Альянс» на рахунку № [NUMBER] . Після завершення строку дії Договору, а саме 05 вересня 2021 року, позивачка неодноразово зверталася усно до відповідача з проханням повернути фінансові кошти на суму 10\~000,00 дол. США 22 жовтня 2021 року відповідач повернув позивачці грошові кошти на суму 2\~000,00 дол. США. Станом на час звернення з позовом залишок коштів відповідачем не повернутий. На неодноразові звернення позивачки ФОП [PERSON] відповідав обіцянками виконати покладені на нього зобов`язання. 26 листопада 2021 року на адресу відповідача було направлено письмову претензію-вимогу про повернення залишку коштів, яка отримана відповідачем 27 листопада 2021 року. Позивачка вважає, що такими діями відповідач порушує її право на отримання коштів, в зв`язку з чим просить суд: 1.стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором про довірче управління фінансовими коштами № 3 від 04 червня 2021 року у розмірі 8\~000,00 дол. США, що еквівалентно 216\~810,40 грн; 2.вирішити питання про розподіл судових витрат. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 05 січня 2022 року відкрив провадження у справі. Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався. Ухвалою від 02 листопада 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, представник позивача подав до суду судові дебати у письмовому вигляді. Відповідач ФОП [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, представник відповідача подав до суду судові дебати у письмовому вигляді. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи учасників справи, викладені в письмових заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що 04 червня 2021 року ФОП [PERSON] та [PERSON] уклали договір про довірче управління фінансовими засобами, за умовами якого [PERSON] зобов`язувалася передати ФОП [PERSON] грошові кошти у розмірі 10\~000,00 дол. США шляхом перерахування на депозитний рахунок відповідача у компанії «Банк Альянс» на рахунок № [NUMBER] . ФОП [PERSON] за умовами договору зобов`язувався прийняти вищезазначені кошти та здійснювати управління ними шляхом торгівлі на міжнародному валютному ринку «Forex», товарно-сировинному ринку, Фондовому ринку з ціллю отримання максимального прибутку при певному розмірі максимального зниження початкового депозиту (просадки) на рахунку виконавця. Строк дії Договору сторони погодили тривалістю до 05 вересня 2021 року. 25 листопада 2021 року представник [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] , надіслав ФОП [PERSON] претензію-вимогу, за змістом якої позивачка вимагала повернути грошові кошти у розмірі 8\~000,00 дол. США, які надавалися відповідачу відповідно до умов Договору, а також оплатити надання послуг з правничої допомоги. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Звертаючись до суду з позовом, позивачка вважає, що її право порушене діями відповідача, спрямованими на уникнення обов`язку з повернення коштів, отриманих в порядку виконання позивачкою покладених на неї обов`язків за Договором. Таким чином, суду належить надати оцінку обставинам виникнення спірних правовідносин, встановити факт порушення цивільних прав позивачки та з`ясувати спосіб поновлення порушених її прав. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Відповідно до вимог статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у\~зобов`язанні\~є боржник\~і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (частини перша та третя статті 510 ЦК України). Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. За змістом частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 631 ЦК України передбачено, що \~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Аналіз вищенаведених норм покладає на суд обов`язок встановити обсяг прав та обов`язків сторін зобов`язання та з`ясувати факт виконання зобов`язання кожною зі сторін. Відповідно до частини третьої статті 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Пунктом 1.1 Договору передбачено, що виконавець (ФОП [PERSON] ) зобов`язувався прийняти в управління фінансові засоби на суму 10\~000,00 дол. США для розміщення їх на депозитному рахунку виконавця у компанії «Банк Альянс» на рахунку № [NUMBER] та управляти ними протягом строку дії Договору, визначений сторонами до 05 вересня 2021 року (пункт 4.1 Договору). Положеннями пункту 2.2.1 Договору передбачено, що інвестор ( [PERSON] ) зобов`язана в строк до 04 червня 2021 року передати трейдеру (ФОП [PERSON] ) засоби відповідно до пункту 1.1 Договору для поповнення рахунку трейдера. За змістом пункту 2.1.1 виконавець (ФОП [PERSON] ) зобов`язаний негайно поповнити рахунок для проведення торгових операцій. Згідно з пунктом 4.1 Договору цей Договір набирає силу з моменту його підписання сторонами та діє до 05 вересня 2021 року. Вказаний договір сторони підписали 04 червня 2021 року, що підтверджується зазначенням вказаної дати біля підпису кожної зі сторін договору. З огляду на вищевикладене суд констатує, що моментом набрання сили спірним Договором є момент його укладення 04 червня 2021 року, оскільки така імперативна вказівка міститься в пункті 4.1 Договору. Вимога про передання коштів інвестором, передбачена пунктом 2.2.1 Договору, вимагає перерахування інвестором ( [PERSON] ) коштів відповідачу в строк до 04 червня 2021 року, тобто до дати укладання Договору включно. Водночас зміст умов договору не дає підстав вважати залежним факт набрання сили Договором після перерахування коштів інвестором виконавцю, а отже суду для з`ясування обґрунтованості цивільного права позивачки на відшкодування відповідачем частини коштів за спірним Договором слід встановити факт передання цих коштів позивачкою відповідачу в порядку виконання умов Договору. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів перерахування коштів позивачкою [PERSON] відповідачу ФОП [PERSON] на депозитний рахунок № [NUMBER] в компанії «Банк Альянс» відповідно до пункту 1.1 Договору. На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивачка надає роздруківки діалогу з мобільного додатку «Viber» з абонентом « [PERSON] ». Відповідно до\~статті 100 ЦПК України\~електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до\~Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої\~статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19, від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19. Суд не визнає належними та допустимими доказами подані позивачкою роздруківки діалогів з мобільного додатку «Viber», оскільки такі докази не містять електронного цифрового підпису осіб, які вели діалог, що не дає можливості суду ідентифікувати осіб, які вели діалог, та їх зв`язок зі сторонами спірних правовідносин. Суд не уповноважений всупереч вимогам частини шостої статті 81 ЦПК України формулювати свої висновки на підставі припущень, зроблених шляхом аналізу змісту діалогу на поданих роздруківках, в зв`язку з чим такі докази крім іншого є також недостатніми в розумінні статті 80 ЦПК України. Подібними міркуваннями керувався Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/19, погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій щодо неналежності та недопустимості роздруківок з мобільного додатку\~«WhatsApp», який є аналогом мобільного додатку «Viber» за способом обробки та зберігання інформації, ідентифікації учасників діалогу. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження та задоволенню не підлягають

Outcome: dismissed